Obsah

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA

III. KAPITOLA

IV. KAPITOLA

V. KAPITOLA

VI. KAPITOLA

VII. KAPITOLA

VIII. KAPITOLA

IX. KAPITOLA

X. KAPITOLA

XI. KAPITOLA

XII. KAPITOLA

XIII. KAPITOLA

XIV. KAPITOLA

XV. KAPITOLA

Jaromír Jindra

SPIKLENCI Z LÁSKY

© Jaromír Jindra, 2017

ISBN 978-80-242-8591-7

I. KAPITOLA

PŘIVÁDÍ DO DOMU VIKTORÍNA Z GRAFENFELSU HOSTA, O NĚHOŽ SICE NIKDO NESTOJÍ, ALE PŘESTO JE OČEKÁVÁN S TAJENÝMI NADĚJEMI

Už od časného rána, snad ještě dříve, než kohout na dvorku ze sousedství přivítal kokrháním nový den, byl dům pražského měšťana Viktorína z Grafenfelsu na nohou. Ještě včera navečer si Viktorín zavolal obě služebné a přikázal jim, aby celý dům, od domovních dveří přes nedávno nákladnou freskou opatřenou dolní síň po schody vedoucí do poschodí a stejně tak i všechny místnosti, pečlivě vysmýčily od všelijakých pavučin a nečistot a aby do náležitého lesku uvedly především drahocenný nábytek, stejně jako benátské poháry v parádním pokoji. Služky na sebe pohlédly, v očích otázku: k čemu to? Vždyť v domě je čisto, tak čisťounko, že by se i ze země dalo jíst… Od posledního velkého úklidu uplynul sotva týden a ony každý den pečlivě uklízely, na nic nezapomněly, a to všechno jenom proto, aby rodina uvítala blížící se svátky Božího vzkříšení, jak náleží. Pán pak obě děvčata propustil a ponechal je v dohadech o smyslu toho všeho. Kdepak, neřekl jim, ba ani slůvkem nenaznačil důvod nečekaného úklidu; však služkám není třeba nic vysvětlovat – a jak on je zná, samy se dovtípí…

Do úmyslů pána z Grafenfelsu dívky poněkud více nahlédly poté, co si paní Drahomíra, Viktorínova manželka, předvolala kuchařku a udělila jí pokyny ohledně jídel, která má nazítří nachystat k obědu; jejich výběrem tak naznačila, že je pozván kdosi významný, před nímž se pán chce předvést v tom nejlepším světle.

A tak od božího rána Katka spolu s Madlenkou pobíhaly z jednoho pokoje do druhého s hadry v ruce, neustále bylo slyšet jejich spěšné kroky, sem tam doprovázené boucháním dveřmi; to ať pán má o jejich pilné práci okamžitou povědomost. Viktorína, uvyklého spát do devíti hodin, nenechal hluk, najisto úmyslně zveličovaný, řádně dospat. Inu, co se dá dělat, člověk musí obětovat trochu svého pohodlí vyšším zájmům!

Ještě se chvíli převaloval v peřinách a připomínal si, jak své ženě oznámil tu mimořádnou událost…

„Budeme mít hosta,“ řekl jí a po chvilce, jen nepatrně delší, než bylo třeba, to aby zvýšil napětí očekávání, dodal: „Pan Jan Daniel Kapr z Kaprštejna, před časem jmenovaný za člena mimořádného apelačního soudu, přijal mé pozvání na oběd. Kdo ví, snad se zdrží až do večera…“

Drahomíra rozšířila v údivu své mandlové oči, které téměř před dvaceti lety způsobily, že se Viktorín při pohledu do nich cítil být ztracen a věděl, ano, ihned to věděl, že svůj další život musí spojit jen a jedině s touto ženou.

„On…?“ V otázce zaznělo snad všechno – překvapení, obavy i nesouhlas.

„Vím, že stejně tak jako já nemáš ráda, když k nám chodí lidé, které neznáš, ale pro tentokrát musíme udělat výjimku a porušit své zvyklosti,“ jako by se omlouval. Viktorín sepnul ruce za zády, několikrát přešel od okna ke dveřím a zase zpět, aby se nerozhodně zastavil před oknem. Hleděl ven, avšak nevnímal ani štít protějšího domu, ani kamsi spěchající dívku na sousední straně ulice, jež se opatrně vyhýbala loužím, které jí v cestě zanechal odpolední déšť.

„Nemysli, že pro mne bylo lehké pozvat ho.“ Řekl to tiše, tak tiše, jako by nehovořil se svou ženou, ale pouze sám k sobě. „Někdy ale nastanou chvíle, kdy je třeba udělat věci, které se příčí mým zásadám, mojí povaze. Život, jak jsem poznal, není možné žít pouze v pravdě. Je to těžké, velice těžké, ale člověk musí své přesvědčení podřídit, třebas jen na čas, okolnostem, byť se nevyvíjejí podle našich představ. Je mi hanba, věř, ale nezbývá než se uchýlit k přetvářce.“ Stále ještě stál u okna a jen tak hleděl do ulice. „Bože, jak dlouhý čas bude triumfovat lež a nenávist a nám bude třeba skrývat pravdu?“ zašeptal bolestně.

Jeho žena seděla na překrásně vyřezávané židli s vysokým opěradlem, ruce složené v klíně, a pozorně naslouchala Viktorínovým slovům. Znala ho dobře; nejednou měla pocit, že dokonce lépe, než se zná on sám. Dlouhá léta manželství jí obnažila jeho duši až na samu podstatu a také proto chápala, jak pro něho bylo asi těžké nejen pana Kapra pozvat, ale také to, co se jí právě snaží sdělit. Jak ráda by mu řekla, že jí, své ženě, nemusí nic vysvětlovat, že mu rozumí i beze slov, a zamlčela by, že kdyby bylo jenom na ní samotné, pak by si s člověkem Kaprova formátu nikdy nezadala – ale také věděla, že právě tohle od ní její muž dnes neočekává ani nepožaduje.

„Musíme se na něho řádně přichystat, abychom nepřišli do řečí. Takový pán, v našem domě…“ Třebaže se snažila o klid, tón hlasu, jakým svá slova pronesla, prozrazoval nejen starost, ale také nesouhlas, jako kdyby měla v úmyslu dokončit větu: „… by se nikdy ani ukázat neměl!“

„Ano, ano, nečekaně se z něho stal opravdu velký pán…“ Viktorín rozhodil ruce v beznadějném gestu. „Máš pravdu, samozřejmě že ji máš, i když jsi ji nevyslovila, ale pro nás, protestanty, je každé rozhodnutí obtížné a řekl bych plné nástrah. Zvláště teď, když je doba tak nejistá. Když tě okolnosti přinutí s katolíky usednout k jednomu stolu, nemůžeš si být jista, zda pochopí a přijmou tvé gesto ke smíru nebo zda na tebe současně nechystají zradu a oprátku. Pochop, Drahomíro, není zbytí, potřebuji jeho pomoc.“ Sklonil se ke své ženě, něžně přiložil ruku na její rameno a zamyšleně vysvětloval, třebaže si uvědomoval, že to, co říká, ona ví stejně dobře jako on sám. „Je jedním z těch katolíků, kteří se krátce po bělohorské bitvě navrátili z ciziny, kam byli vypovězeni nebo kam uprchli za vlády krále Fridricha Falckého. Řekl bych, že za ten krátký čas, co opět žije v Praze, se jeho postavení mezi katolíky ještě více upevnilo a dnes je jeho vliv mnohem větší než kdykoliv předtím. Není náhoda, že se stal jedním ze členů mimořádného soudu, který zkoumá vinu účastníků vzpoury proti císaři Ferdinandovi. Jestliže nepomůže on, pak nikdo…“

„Pomoc? Snad ses přece jen…“ Drahomíra si zakryla ústa dlaní v rozrušení z obavy, která jí až hrdlo zadrhla. Poslední Viktorínova věta ji zaskočila a ona ani nedokázala nahlas vyslovit celou svou myšlenku: Snad ses přece jen, přes všechna předchozí ujišťování, nepodílel na vzpouře stavů? V okamžiku ji však zapudila. Viktorín je rozvážný, zodpovědný a nikdy před ní nic neskrýval, vždy spolu podrobně rozebírali i věci zdánlivě nedůležité. Znovu si připomněla všechny svízele, kterými společně procházeli několik posledních let.

Pochopil důvod jejího odmlčení. „Kdepak,“ pospíšil si, aby ji uklidnil, „se vzpourou jsem neměl nic společného, sama přece víš, že jsem se choval opatrně. Ani na okamžik jsem nezapomněl, že mám zodpovědnost za tebe a naši dceru. Nebyl jsem do všeho tak hrr, jako byli mnozí z konšelů obou pražských měst. Také proto jsem u svých přátel upadl do nemilosti. Jen si vzpomeň, jak jsi byla tehdy v osmnáctém roce zaskočená a snad i zklamaná, když mne ti, s nimiž jsem se přátelil a dlouhé roky zasedal v městské radě, najednou bez okolků vyhodili ze staroměstské radní síně. Jistě jsi ale také nezapomněla, proč se mne během tak krátké chvilky zbavili – všechno jen proto, že jsem nabádal k rozvaze. Tenkrát nechtěli o něčem takovém nic slyšet, mé varování jim nebylo po chuti. Všechno chtěli řešit okamžitě, radikálně, jak říkali, a jako by náhle byli postiženi slepotou, nedohlédli dál než na druhý konec radního stolu. Přitom jsem si, stejně jako oni, přál, aby král Matyáš uznával Rudolfův Majestát a nepošlapával svůj vlastní slib! Cítil jsem ale, že je třeba zvolit jiné prostředky k dosažení stejného cíle; vzpoura proti císaři, kterou čeští páni vyvolali, to byla nenapravitelná chyba! To muselo být jasné každému už tenkrát. Přesto to nikdo z nich nechtěl přiznat na veřejnosti – a snad ani sám sobě. Zvýšenými hlasy zakrývali vlastní nejistotu a strach, tak je to. Je to zvláštní, ale dnes bych jim snad měl ruce líbat za to, jak mne tehdy potupili, protože jenom díky této šťastné náhodě se dnes nemusím strachovat o své hrdlo ani o budoucnost tvou nebo naší dcery. Člověk přece nemusí být radním, aby cítil, aby věděl, co je správné, kde je pravda. Teď, když se všechno, v co jsme věřili, obrátilo v nic, mám pocit, že jsme ty roky žili zbytečně. Kolik nadějí se zhroutilo v tak krátkém čase!“

„Nezapomněla jsem nic z toho, co se tenkrát stalo. Avšak nerozumím tomu, proč potřebuješ pomoc právě od toho… Kapra.“ Hostovo jméno vyslovila pohrdavě a s nevolí přesto, že jeho nositele osobně neznala; byl to ale nepřítel, člověk stojící na opačné straně než její muž.

„Kdyby šlo o mne, pak by pan z Kaprštejna nikdy nesměl překročit práh mého domu!“ prohlásil Viktorín rozhodně. „Přišel ale čas, kdy člověk, kterému není lhostejný osud národa, musí sklonit hlavu a slevit z některých svých zásad. Kdo tohle pochopí a přizpůsobí se, má naději, že přečká nejhorší čas a dostane možnost bojovat s bezprávím, jehož je všude kolem nás víc než dost… a dost možná přispět svou hřivnou k vítězství pravdy a práva.“

„O koho jde?“ otázala se přímo a v duchu přemítala, kdo z rodinných přátel mohl mít tu smůlu, že se dostal na seznam proskribentů, jimž hrozí ztráta majetku, cti a – jak se spolu s každým dalším dnem jeví stále pravděpodobnějším – i hrdla. „Kvůli komu chceš upozornit také na sebe? Mrzí tě snad život?!“ Ve chvíli, kdy vyřkla tato slova, už by je nejraději vzala zpět. Neboť hledá-li její Viktorín pomoc u nepřítele, pak je to další svědectví o ušlechtilosti jeho duše; jak ona ho zná, jistě tak neučinil pro nic menšího, než aby se pokusil zachránit život někoho jiného.

Viktorín se posadil na druhou židli, stojící vedle té, na níž seděla jeho žena, vzal její ruku do své, při tom pohybu se sklonil k její tváři a hlas ztlumil téměř k šepotu.

„Znáš přece novoměstského radního Eliáše Rozýna z Javorníka. Je to dobrý člověk, nikdy nikomu neublížil, ba ani slovíčkem neukřivdil. Považoval jsem ho vždycky za přítele, téměř za svého bratra a sama víš, že jsem se v něm nikdy nezklamal. Zůstal s námi i v těch pro nás zlých časech, neopovrhl mnou, když jsem byl za krále Fridricha v nemilosti, a netvářil se – tak jako mnozí jiní – že nezná mne nebo mou rodinu. Teď mu hrozí smrt na popravišti. Ano, je v nebezpečí života. Neměl to štěstí jako já a nepřišel zavčas o svůj úřad na radnici Nového Města. A co horšího, jeho jméno se objevilo na četných písemnostech. Pravda, po Bílé hoře se mu podařilo zničit všechny dostupné dokumenty archivované na novoměstské radnici, a tak doufal, že proti němu nebudou mít císařští žádné důkazy. Avšak listiny, které za neblahého Zimního krále putovaly do Vídně, si tam, ve dvorské kanceláři, pečlivě uschovali a teď je vytáhli na světlo Boží. Přítele Rozýna spolu s dalšími radními a některými šlechtici arestovali. Je takřka nemožné se bránit, když proti němu stojí jeho vlastní podpis. Řekni, copak je mu platné, že sám neměl tolik pravomocí, aby o čemkoliv rozhodoval, a že některé listiny spolupodepsal jen proto, že byl jedním z účastníků schůze!? Rád bych mu pomohl, je-li to ještě vůbec možné. Jsem mu tím povinován; jsem si jistý, že on by učinil pro mne totéž. Teď tedy víš, proč jsem pozval toho soudce od apelačního soudu na oběd.“

„Je správné, že chceš požádat o přímluvu. Sám tím ale mnohé riskuješ,“ pohlédla paní Drahomíra láskyplně na svého muže. V jejích mandlových očích bylo vyjádřeno všechno: láska, obdiv i souhlas se vším, co dělá. Bůh k ní byl více než štědrý, když jí věnoval za muže právě jeho.

Viktorín se ještě jednou převalil na lůžku a vzpomínka na jeho včerejší rozhovor s Drahomírou rázem odplula kamsi do ztracena, aby ji nahradila nepříjemná skutečnost neklidu v domě, vědomí přetěžkého úkolu, který ho odpoledne čeká, a odpor jeho vlastního svědomí k přetvářce. Avšak doba už je taková a přeje lidem bez charakteru. V duchu zaklel, aby vzápětí požádal Boha o odpuštění, a pak jediným rozhodným pohybem odhodil peřinu stranou, spustil nohy dolů z postele a vstal. Oběma rukama prohrábl rozcuchané, nepoddajné vlasy, které byly stále ještě stejně husté a černé jako za mlada, třebaže už před několika lety překročil čtyřicítku.

Pro pražského měšťana Viktorína z Grafenfelsu tak začal nový den.

Zatímco oběma služebným rychle ubíhal v práci a shonu, jemu se čas vlekl velice pomalu. Pokaždé když pohlédl na vzácné hodiny při zdi, měl pocit, že nejdou, že jejich složitý mechanismus se ze záhadných příčin zadrhl, že se do jejich soukolí dostalo zrnko písku či nějaký prach, který ho dokázal zastavit, ne-li dokonce zničit. Samozřejmě že to byl jen klam, den ukrajoval minuty a hodiny svým neměnným tempem, stejně jako tomu bylo včera a jak tomu bude zítra či třeba za rok.

Ještě zdaleka nenastal čas dohodnuté návštěvy, zbývala do něho skoro čtvrthodina, když se ozvalo pět dutých úderů klepadla na domovní dveře. Očekávaný, přesto nevítaný host byl tu. V domě rázem ustal všechen ruch, služebná děvčata odběhla do kuchyně, aby byla po ruce kuchařce při servírování jídel a nápojů na stůl, a Viktorín zcela výjimečně sestoupil do dolní síně, aby uvítal příchozího hned, jak ho vpustí do domu.

Kapr z Kaprštejna byl muž poměrně vysoké a rozložité postavy, širokého čela, do kterého spadaly neposlušné vlasy kaštanové barvy, jež jejich majitel co chvíli, přesto zbytečně, vracel jemnou pěstěnou pravicí na původní místo. Z páně Kaprovy tváře už na první pohled zaujala rozhodná brada a dravce připomínající silný zahnutý nos. Ustrojen byl s nákladnou elegancí do černého, stříbrnou nití vyšívaného kabátce, jenž ostře kontrastoval s nadýchaným bělostným okružím z bruselské krajky, a do tmavých módních nohavic zdobených jasně žlutými průramky. Na krku se mu pohupoval těžký zlatý řetěz s medailónem, zobrazujícím Krista nesoucího svůj kříž na Golgotu.

Viktorín uvítal hosta s úctou, náležející jeho postavení, a přitom se v duchu styděl za své chování. Ne, neměl ho zvát, a když už se tak vlivem okolností stalo, Bůh mu snad odpustí, vždyť přece ví, že vše, co dělá, dělá pro záchranu dobrého křesťana.

Host roztržitě vyslechl uvítání pána domu; kolik takových uvítání poslední dobou už vyslechl! On, nedávno ještě zatracovaný vyděděnec, se dnes setkává všude s otevřenými dveřmi – a nejen dveřmi…

Pozorně se rozhlížel po dolní síni a už po několika krocích zůstal překvapeně stát. Kdepak, něco takového, co spatřil, rozhodně nečekal v domě pražského měšťana a u protestanta už teprve ne. V úžasu nejprve zběžně přehlédl stěnu naproti sobě, vzápětí pokročil o dva tři kroky, aby mohl z té správné vzdálenosti obdivovat dvojici fresek s biblickými motivy, které si pan Viktorín nechal vymalovat ještě před nešťastnou bitvou na Bílé hoře; zaplatil za ně tehdy přímo hříšné peníze, ale Bůh ví, že tohoto výdaje nikdy nezalitoval.

Ještě za jeho otce se dolní síň používala jako dílna, v níž zhotovoval luxusní jídelní náčiní z nejrůznějšího materiálu, často také ze stříbra, zlata a drahých kamenů. Poháry, nádobky roztodivných tvarů i určení, drobné ozdoby a další nezbytnosti zpříjemňující každou hostinu byly bohatě zdobené a vždy podle přání a vkusu zákazníka. Avšak teprve když rodinnou dílnu převzal Viktorín a začal si u něho objednávat stolní náčiní i císařský dvůr, stalo se vzápětí módou mezi šlechtou a bohatými měšťany mít na stole alespoň jednu dokonalou věc s jeho výrobní značkou. Viktorín dal časem přistavět na dvoře dílnu novou, ve které zaměstnával několik umělecky zdatných řemeslníků, a mohl tak uspořádat uvolněnou dolní síň na způsob reprezentačního vstupu šlechtických sídel. Každého, kdo od té doby vcházel do domu pána z Grafenfelsu, uvítala scéna setkání Jákoba s Ráchel, umístěná na čelní stěně. Štíhlá Ráchel ve starozákonním splývavém šatu tady stála s rozpuštěnými havraními vlasy u kameny obložené studny a ve vztažené pravici nabízela Jákobovi džbán vody; mladík okouzleně hleděl na dívku jako na zjevení ze snu, neboť té chvíle věděl, že ona je jeho osudem.

Viktorín sám si však více cenil scény na levé boční stěně. Malíř tady vytvořil dokonalou iluzi, když spojil dřevěné schodiště, vedoucí do patra, s výjevem, na němž stařičký otec vítá pod rodnou střechou svého mladšího, po léta ztraceného syna. Příchozí má potrhaný a špinavý oděv, opánky prošlapané, hlavu ostříhanou téměř dohola, stejně jako lidé, kteří ztratili jméno, a svou tvář ukrývá do otcova klína. Z jeho postoje je patrné utrpení a bědy, jež ho provázely po celý čas, po nějž byl vzdálen z rodného domu. U boku se mu však pohupuje bohatě zdobený, drahocenný meč, svědectví o tom, že se i přes naprostý nedostatek, který ho ve světě potkal, nevzdal jediného pojítka s domovem a svojí minulostí. Stačilo prodat meč a mohl být opět bohatý, mohl začít nový život… Jen několik kroků stranou stojí prvorozený syn, pohlížející s těžce skrývanou nevolí na vracejícího se bratra. Jeho tvář je nepřístupná, prsty u rukou, svěšených v klíně, jsou křečovitě sevřeny; kdyby bylo na něm, asi by příchozího vyhnal od domácího prahu. Jenže tady rozhoduje otec. Starý, téměř slepý, ale otec. Zatím se mu ještě nemůže postavit. Nezbývá než přijmout vracejícího se nehodného bratra, nezbývá než se smířit s myšlenkou, že se jednou bude muset právě s ním podělit o rodinný majetek. Jeho oči ale prozrazují, co se tvář snaží skrýt: až nastane ten čas, jistě najde způsob, jak se s nemilovaným bratrem definitivně vypořádat.

Ve chvíli, kdy Kaprovy oči utkvěly pozorně na starých žilnatých rukách otce, zahaleného do starozákonního šatu, byl jimi jako hypnotizován. Vyzařovala z nich nekonečná, všeobjímající láska a smír. V nich jako by se zhmotnilo Boží odpuštění.

Majitel domu sám často v zamyšlení postál před tímto obrazem, v němž spatřoval podobnost s událostmi, jichž byl svědkem, a jeho duši zaplavoval smutek. Stále více lidí se – podobně jako ten starší bratr – uchylovalo k přetvářce a halilo se do převleků; spolu s každým dnem přibývalo těch, kteří halasně, a přitom lživě zdůrazňovali svůj údajný odpor k nesvobodnému času za Direktoria a z Falce přivandrovalého lžikrále Fridricha, jehož byli nuceni poslouchat. Zatímco jedni tak činili, aby zakryli své činy v minulosti, jiní doufali v získání vysokých úřadů nebo konfiskovaných majetků.

Jak se všechno neustále opakuje, říkal si Viktorín. Jediné, co se mění, jsou vnějškové kulisy a oblečení, zatímco lidé a jejich charaktery procházejí staletími nezměněné. Neustále je tady přítomna touha po moci, majetku a osobním prospěchu na úkor druhých. Všechno se to halí do krásně znějících, přesto bezobsažných slov o lidské solidaritě, apoštolské chudobě, čistotě a lásce… Snad tomu tak nebude navždy?

Host odtrhl své oči od fresky a zhluboka vydechl. „Neuvěřitelné…,“ zašeptal tak tiše, jak zašeptá člověk přiznání, jež je určené jen jemu samému. V okamžení však jako by z něho někdo sejmul neviditelný šat mystického okouzlení, zmizel Boží dotek lásky a on se střízlivým zrakem rozhlížel po domě, přičemž jeho pohledu neušla snad žádná drobnost; Viktorín z Grafenfelsu v duchu poděkoval za šťastné vnuknutí, které dostalo svou podobu v onom pobíhání, shonu a úklidovém šílenství, provázejícím dnešní den.

Konečně vstoupili do parádní horní síně, pečlivě nachystané k obědu ve čtyřech.

„Mohu?“ Kapr z Kaprštejna, aniž by čekal na odpověď, vyhlédl ven z okna. „Je odtud překrásný pohled,“ ocenil obraz, který se naskytl jeho očím. Nad prejzovými a šindelovými střechami okolních domů se zdvíhaly k obloze dva štíhlé prsty věží kostela Matky Boží před Týnem a kousek stranou věž radního domu Starého Města pražského. Tam čekají už nějaký čas v žalářních celách mnozí z těch, kteří ještě sotva před rokem usedali v radní síni a vydávali dekrety proti katolíkům. Také proti němu, Kaprovi z Kaprštejna. Byli mezi nimi i ti, co souhlasili s jeho vypovězením ze země. Teď se karta obrátila a bude to také on, kdo jim brzy vystaví konečný účet za všechna příkoří skutečná i domnělá, jakých se na něm a jeho katolických přátelích luteránští konšelé dopustili v době, kdy se vzbouřili proti panovníkovi.

Jak tenkrát, na podzim roku 1619, vítali „svého“ českého krále z německé Falce! Věřili snad, že jim, vzbouřencům, pomůže anglický král Jakub Stuart, jehož třiadvacetiletou dceru Alžbětu přiváděl na český trůn onen Fridrich Falcký? Byla to jejich politická naivita, špatný odhad evropské skutečnosti a za tento svůj omyl – a nejen za něj! – budou muset brzy platit. Někteří svými hlavami, jiní majetkem, další spěšným odchodem do vyhnanství, tentokrát trvalého.

Seznam těch, na jejichž hrdla a statky dopadne těžká ruka spravedlnosti, je dlouhý, předlouhý a zdaleka ještě není úplný. Nic jim nebude zapomenuto, nic jim nebude prominuto. O to se už postará také on, císařský rada a státní žalobce Jan Daniel Kapr z Kaprštejna. Neboť vždycky platilo a platit bude, že čerstvě získaná moc si upevní své postavení jenom tehdy, opírá-li se o meč. Lidé se potřebují bát trestu za zlé činy stejně jako velikosti toho, kdo je schopen odpouštět; neboť člověka uspokojí pouze milost od toho, kdo současně vzbuzuje hrůzu svou mocí. Panu z Kaprštejna se kmitl na rtech samolibý úsměv, ale zmizel stejně náhle, jak se objevil.

Odtrhl oči od pohledu z okna ve chvíli, kdy se tiše otevřely dveře a on zaslechl jemné zašustění drahých látek, které jistě patřilo ženám. Otočil se a spatřil, jak na prahu stanuly dvě ženy; vlastně žena a dívka. Galantně přistoupil k té starší, ve které správně tušil paní domu, a poté co jí políbil ruku, uklonil se i dívce, sotva osmnáctileté. Vše se odehrálo tak rychle, že Viktorín jen taktak stačil hostu představit svou ženu a dceru Annu Marii.

„Pánové, prosím ke stolu!“ a paní Drahomíra vybídla přítomné, aby se usadili. Chvíle hlučného šoupání židlí po podlaze pokryté zdobenými dlaždicemi, za úsměvy skrývané rozpaky lidí, kteří se neznají a jimž bylo osudem určeno, aby spolu strávili třeba jen nepatrnou část svého života, netrpělivé očekávání příchodu služebných dívek s nachystanými pokrmy; neboť teprve nad cínovými talíři pokrytými vybranými lahůdkami se může rozvinout rozhovor a při plných pohárech navázat vzájemné poznání.

Katka s Madlenkou jako by nějakým šestým smyslem vycítily ono napětí, které se zrodilo v parádním pokoji, vstoupily právě včas, aby začaly nejprve před hosta a pak i před ostatní osoby u hodovního stolu klást poháry, talíře a mísy plné jídel. Bylo z čeho vybírat. Na stole se objevila drůbež dozlatova pečená v medu, plátky uzeného lososa, kýta z divočáka připravená na rožni a pečlivě opatřená jalovcovými bobulkami, čerstvé pečivo, medem slazená a vzácnými tureckými hrozinkami ozdobená jáhlová kaše, nejrůznější ovoce i několik lahví vzácného vína z vinic v okolí francouzského Bordeaux.

Každý si na svůj talíř naložil podle vlastní chutě a pomalu se rozproudil hovor o všedních věcech. Zprvu se týkal jídla, ale když host pochválil paní Drahomíru za péči, jakou věnovala kuchyni, a dodal, že tak skvěle upravit divočinu neuměli ani kuchaři Karla knížete z Lichtenštejna, pozdvihla hostitelka oči k panu Kaprovi.

„Stýkáte se spolu zřejmě často.“ Znělo to trochu jako otázka, trochu jako konstatování skutečnosti, jež se zřejmě rozumí sama sebou. Paní Drahomíra předpokládala, že Jan Daniel, jakožto státní žalobce, má volný přístup k nejvyšším zemským úředníkům, ale zahrála tak – možná záměrně – na páně Kaprštejnovu ješitnost.

„Můj úřad si to vyžaduje. Zvláště teď…“ Poslední dvě slova chvilku visela ve vzduchu. „Jsem mezi přáteli,“ usmál se na každého ze svých spolustolovníků zvlášť, „tak to mohu říci: Říšský hrabě Vilém Slavata,“ a když na Viktorínově tváři zahlédl výraz plný překvapení, který nedokázal utajit, pospíšil dopovědět, „ano, sotva před několika dny mu Jeho Milost císař Ferdinand udělil tento titul – se jistě už brzy vrátí do Čech z nedobrovolného pobytu v Pasově; avšak kdy přesně se navrátí, to bude záležet na tom, kdy skončí zamýšlený proces se vzbouřenci. Teď je tedy na nás, na soudcích, jak rychle se nám podaří zvážit vinu či nevinu každého z arestovaných. Císař je rozhodnut udělat vše pro to, aby se něco podobného, co se přihodilo v Čechách, už nikdy a nikde, tedy nejen v této zemi, ale kdekoliv v Evropě, neopakovalo. Také z toho důvodu si přeje, aby tresty byly sice přísné, avšak v souladu s právem. Nikoliv pomsta, ale spravedlnost má být vždy na prvním místě. Kdyby tomu bylo opačně, nebylo by dosaženo zamýšleného cíle.“ V té chvíli se jeho oči setkaly s pohledem Anny Marie a on považoval za vhodné dopovědět zvláště jí: „Aby se vše odehrálo podle práva, to je také mým vlastním přáním, a chci proto ve svém úřadu učinit vše k jeho naplnění.“

„O připravovaném procesu se mezi lidmi hodně hovoří.“ Není pamětníka takové zvůle, málem řekl Viktorín, ale včas se zarazil, aby namísto toho řekl jen: „Ano, opravdu hodně. Snad je tomu tak proto, že ve vězení se ocitlo mnoho šlechticů i měšťanů ze všech pražských měst. Ale nikdo neví nic určitého, dokonce nepanuje jistota ani v tom, kdo byl a kdo nebyl uvězněn. Jak říkám, mezi lidmi kolují jenom samé dohady.“

„Vím, vím,“ host lehce mávl rukou, jako by chtěl odehnat obtížnou mouchu, polkl sousto a pak pokračoval, přičemž si dával záležet, aby svůj hlas podbarvil pokud možno důvěrným tónem: „Po pravdě řečeno, příliš se to všechno zveličuje. Nemyslete si, také ke mně se doneslo, že snad má být popraveno několik stovek šlechticů, dokonce z nejpřednějších českých rodů, ale troufám si tvrdit, že tak daleko panovník nepůjde.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Podle čeho tak soudím? Nuže… Jeho Milost císař Ferdinand je hluboce věřící katolík a jako takový si nepřeje zbytečné krveprolití.“

„Žádné popravy tedy nebudou? Kéž by Bůh dal!“ vydechla s ulehčením Drahomíra.

Host udělal tragický obličej a až za chvíli odpověděl, přičemž pevně hleděl do mandlových očí krásné hostitelky: „Je mi to líto, ale musím vás zklamat, paní Drahomíro, neboť nějaké popravy přece jenom budou, docela vyloučit je nelze. Jsem však přesvědčen, že jich bude jen tolik, kolik bude v souladu s právem nezbytně třeba. Jak jsem už řekl – spravedlnost především. Každý z obviněných bude posuzován podle práva, a pokud bude shledán vinným, potom trest musí odpovídat míře jeho provinění.“

„Proslýchá se však, že uvězněných jsou stovky…,“ připomněl hostitel.

„Tolik snad ani ne, ale máte pravdu, je jich skutečně hodně. Většina z nich však bude brzy propuštěna. Někteří za několik dnů, jiní za několik týdnů… Pečlivé vyšetřování dokazuje, že mnozí z obviněných neměli přímý podíl na vzpouře, ale pouze plnili nařízení jiných. Lze snad trestat za poslušnost zákonu, byť ten zákon byl špatný? Nikoliv. Nemusím souhlasit s jurisdikcí, platnou za zimního uzurpátora, ale marná sláva – zákon vydaný za Direktoria byl přece jen zákon. Soudit a odsoudit je třeba ne vykonavatele, ale tvůrce špatného zákona. Takové je mé přesvědčení.“

„Přesto,“ vmísila se do hovoru Anna Marie, sedící naproti hostu, „nemohu souhlasit s tím, aby jeden člověk soudil jiného člověka, aby rozhodoval o něčí svobodě a někdy dokonce o jeho usmrcení. Nemá na to právo…“

Host na ni pohlédl přes stůl s očima plnýma úžasu. Překvapilo ho to, co právě řekla. Kdo jiný než člověk-soudce má rozhodnout o vině a trestu člověka, který se protiví zákonům?

„A proč to?“ byl docela zvědavý, co mu ta překrásná dívka, od které nedokázal oči odtrhnout, odpoví.

„Je pouze jeden soudce našich činů a tím je Bůh Otec.“ V očích, které zdědila po matce, nespatřil ani stopu falše; bylo v nich nezvratné přesvědčení o správnosti toho, co řekla, o čem ji dnes a denně přesvědčovali v chrámu Páně.

Nervózně se zasmál. Očekával jakýsi pošetile naivní názor, ale ani na okamžik by ho nenapadlo, že dívka použije jediný argument, kterému ani on, jeden z nejlepších právníků Českého království, nemůže oponovat. Neboť církevní dogma je církevní dogma…

„Samozřejmě že máte pravdu, ale On váží míru našich hříchů teprve poté, co nás povolá k sobě. To snad máme nechat každého lotra páchat další zlo až do konce jeho života? Odpusťte, Anno Marie, ale nemohu s vaším názorem souhlasit. Naše společnost potřebuje oddělit zrno od plev už tady, na zemi. A Bůh ať jednou soudí, zda jsme rozhodovali správně.“

„Suďte jiné jako sama sebe, tak je psáno v Písmu svatém. Vybízí nás ke shovívavosti, k soucitu. Odsoudil byste snad sám sebe k těžkému žaláři nebo dokonce k potupné smrti na popravišti?“ nenechala se zviklat ve svém názoru.

„Samozřejmě že ne,“ najednou nevěděl, co dívce na její prostá slova odpovědět, tak ho ta biblická pravda, kterou samozřejmě znal, ale nad jejímž skutečným smyslem dosud nepřemýšlel, zaskočila. Pak se pokusil všechno obrátit v žert: „Však jsem se dosud žádného zločinu nedopustil. Celý život dbám Božích zákonů a Jeho pravdy.“

„Myslím, že ti, které se právě teď chystáte soudit, také ne,“ hájila dál svou myšlenku dívka. „Není snad proti Bohu mít na stejnou věc jiný názor. Pokud by to bylo v rozporu s Jeho přáním, pak si myslím, že by nám nedal dar svobodného myšlení.“

Viktorín nespokojeně poposedl a chtěl rychle svou dceru zarazit, pokud možno dříve, než vyřkne ještě něco horšího, ale to už se ozval pan Kapr a tón jeho hlasu se poněkud změnil; už nebyl tak přátelský, ale zazníval v něm podrážděný nesouhlas: „Nesoudíme jejich názor na náboženský výklad slov Bible, ale to, že se vzbouřili proti panovníkovi. Nebo snad tohle není zločin?“

„Z lidského pohledu asi ano,“ připustila dívka, „ale nepřísluší nám soudit, zda to je zločin skutečný nebo domnělý, tedy zločin chápaný pouze podle lidského úsudku. Však i ten může být chybný. Jak jsem už řekla, činy každého z nás může správně posoudit pouze Nejvyšší.“

„Sama vidíte, jak přetěžký úkol byl vložen na má bedra. Bůh to má jednodušší – do každého z nás vidí, nic před ním neskryjeme, dokonce ani žádnou myšlenku. Před námi, soudci, se naopak každý obviněný snaží skrýt úplně všechno. Své činy, záměry i společníky. Anno Marie, věřte mi, dobře vím, o čem mluvím. Každý, kdo se kdy dopustil něčeho špatného, přizná jenom takový kousíček pravdy, o kterém se domnívá, že pokud mu neprospěje, tak mu alespoň dál neublíží, a neohlíží se na to, zda tím svým kousíčkem pravdy třeba uškodí někomu jinému.“

„Kdybych byla mužem, nikdy bych nemohla dělat něco takového jako vy. Vím, že by mě dnem i nocí tížilo svědomí a byla bych plna obav a nejistoty. Neboť soudit člověka, rozhodovat o jeho životě, to přece nemůže žádný jiný člověk! Odpusťte, možná mluvím nesrozumitelně, ale říkám to, co cítím ve svém srdci.“

Kaprštejn si musel ke svému vlastnímu překvapení přiznat, že ho potěšilo, jak bystrý má Anna Marie úsudek. Snad právě proto svou odpověď pronášel tónem podobným tomu, jakým hovoříme s dětmi. „Jste mladá. Příliš mladá na to, abyste správně chápala svět okolo sebe v celé jeho složitosti a mnohotvárnosti, a máte proto právo vidět ho v jeho neposkvrněné – řekl bych přímo Božské – čistotě, která vám tak sluší. Věřte mi, je mi velice líto, ale ve skutečnosti není svět takový, jak si ho představujete a jaký byste ho ráda viděla. Jistě kdysi takový opravdu byl. Bůh ho stvořil pro lidi, avšak oni sami si ho postupně zkazili. Říkáte, že právo soudit má pouze Nejvyšší, a třebaže s vámi z celého svého srdce souhlasím, mám přesto určité výhrady. Vše by totiž bylo úplně jiné, kdyby lidé dodržovali Boží desatero, kdyby nebylo loupeží, vražd a závisti, z níž pochází nejedna špatnost. Pak by ovšem nemuseli být ani soudci – a já bych si hledal jinou práci,“ pokusil se o drobný žert.

Všichni se povinně zasmáli a hostitel byl v duchu rád, že u stolu zase zavládne pohoda. Ale s dcerou si bude muset ještě dnes důrazně promluvit! Řeči, jaké vedla, mohou být v této době velice nebezpečné. Neuvědomuje si snad, kdo je jejich dnešní host? Kdo ví, zda někdy nezatouží zneužít její slova proti ní? Pohlédl na bělostné hrdlo své dcery a jako by na něm spatřil konopnou smyčku – hrozná představa! Ano, Annu Marii je třeba chránit před nebezpečími vnějšího světa. Už není malé dítě a měla by tedy vědět…

Oběd skončil, služebné hbitě sklidily stůl, naplnily poháry bordeauxským vínem a zase se mlčky vytratily.

„Nuže, připijme na zdraví a krásu zde přítomných žen,“ galantně pozdvihl pohár Jan Daniel, a sotvaže tak učinili další stolovníci, lehce si s nimi přiťukl, avšak dbal na to, aby jeho číše poprvé zazvonila o tu Anny Marie. Symbolicky jí tak chtěl projevit své odpuštění za nepříjemná slova i vyslovit pokání za ta svá. „Je to skvělé víno!“ pochválil vzápětí. „Netušil jsem, že sklepy měšťanů na Starém Městě pražském jsou zásobeny s takovým vybraným vkusem.“

„Dozrává u mě už hezkých pár let,“ poznamenal potěšeně pán domu. „Každé víno chce svůj čas.“

„Pravda, pravda,“ souhlasil ochotně host. „Svůj čas si ale žádá nejen víno,“ dodal a významně se zahleděl na dívku na protější straně stolu. Pochopí?

Asi ano, sklopila oči a tvář jí v mžiku zalil ruměnec. V rozpacích najednou netušila, co s rukama, kam s očima, nejraději by vyběhla ven, ale věděla, že se to nesluší. Snažila se tedy zapomenout na páně Kaprův pohled, na jeho slova, uklidnit se…

Kaprovy oči neustále bloudily po dívčině tváři; nemohl se do sytosti vynadívat na její oči, stejně krásné jako oči matčiny, na havraní vlasy spadající v měkkých vlnách kolem zrůžovělých tváří na ramena a dál na záda, na čisté čelo a dvě linky jemně vyklenutého obočí jakoby načrtnuté štětcem geniálního malíře. Pro ni by se dozajista dokázal stát jiným člověkem. Kdyby to bylo zapotřebí, snad by se vzdal i svého poslání soudce. Jen pro ni… co všechno by pro ni měl učinit?!

Němé řeči hostových očí směrem k Anně Marii si dobře všimla matka, avšak věděla, že teď už nemůže dceru skrýt někde uvnitř domu, a tak se pokusila pozornost hosta odvést jinam. Tiše vstala a poodešla k protější stěně pokoje, odkud se vrátila s loutnou, již sejmula ze zdi.

„Mohu vám zahrát a zazpívat?“ nabídla, ale dobře věděla, že slušnost jejich hostu nedovolí odmítnout.

„Budu velice poctěn.“ Pohodlněji se usadil na své židli s vysokým čalouněným opěradlem. Poté ještě zamyšleně dodal: „Jak dlouho jsem už neslyšel hudbu! V mládí jsem dokonce nějaký čas zpíval na kůru, říkali, že jsem měl čistý, takřka dívčí soprán. Už po několik let mi nezbývá na nic čas. Na hudbu, na zpěv, ani…,“ chtěl říci „ani na sebe“, ale včas se zarazil a nedopověděl.

Snad ve stejný okamžik se však ozvaly první tóny, zprvu nahodilé, jak paní Drahomíra zkoušela, zda jsou struny správně vyladěny, aby se v okamžení začaly skládat v melodii písně. Hrála hbitě a přesně, měla příjemný alt a Jan Daniel to uměl ocenit. Naslouchal a pojednou si uvědomil, jak je mu dobře mezi těmito lidmi a jak moc mu chybí láska, porozumění a taky hudba. Jeho nebožka žena také ráda zpívala, zatímco jejich dcera Kateřina je zamlklá, do sebe uzavřená a matčinu lásku k hudbě rozhodně nesdílí. A on vůbec netuší, proč je taková, jaká je. Ano, nemá na nic čas. Nemá ho ani pro vlastní dítě. Místo toho, aby se věnoval Kateřině, žene se za úspěchem, chce urvat pro sebe alespoň kousek moci, a přitom si nalhává, ano, nalhává si, že vše, co dělá, dělá jen pro větší slávu Boží.

„Jste obdivuhodná kouzelnice,“ pochválil upřímně hostitelku, když její píseň dozněla. „Při vašem zpěvu jsem – přiznávám – zapomněl na celý svět, a dokonce mám pocit, jako by se díky vaší hudbě rozplynuly všechny starosti, které mi zůstávají věrné po celý den a často mi nedopřejí ani klidného spánku. Děkuji vám z celého svého srdce, paní Drahomíro.“

„Ale kdeže,“ bránila se. „To teprve kdybyste slyšel moji matku, jak ta uměla hrát a zpívat! Zemřela mladá, mně bylo sotva šestnáct let. Ale nikdy jsem na ni nezapomněla a její zpěv je tady pořád se mnou. Stále ho slyším tak jasně, jako by stála snad krůček za mnou; ale pokaždé, když se otočím, pociťuji smutek a zklamání, protože tam není…“ Odložila loutnu na stůl a odvrátila se, aby skryla slzy, které jí při té vzpomínce zaplavily oči.

„Je mi velice líto, že jsem vás zarmoutil,“ omlouval se Kaprštejn, „ale věřte, netušil jsem… neměl jsem v úmyslu… chtěl jsem jen poděkovat…“ Proč se najednou cítí tak trapně? Nevěděl, co si počít. Má se rozloučit? Asi ano, ale kdo ví, zda ještě někdy uvidí Annu Marii. Anebo má zůstat a prodlužovat tak trapnou chvíli? Málem by zapomněl, že pán z Grafenfelsu ho jistě nepozval jenom na oběd, ale že to pozvání jistě mělo svůj vlastní důvod – a ten dosud nebyl vysloven.

Hostitel zřejmě vycítil jeho rozpaky a v duchu se podivil nad tím, že by soudce apelačního soudu, o kterém slyšel už tolik špatného a o jehož charakteru si také proto nedělal žádné iluze, mohl být takhle citlivý. I když… pana z Kaprštejna vlastně nezná, ví o něm jen to, že je katolík, bývalý vyhnanec a jaké získal postavení v pobělohorské zemské správě. Je toho žalostně málo a nic to nevypovídá o panu Kaprovi jako o člověku. Všechno ostatní jsou jen řeči z druhé ruky, možná pravdivé, ale kdo ví? Viktorín vstal a pověsil loutnu, dosud ležící na stole, kam ji Drahomíra odložila, na její místo na zdi, a zatímco láskyplným pohybem položil své ženě ruku okolo ramen, obrátil se k hostovi:

„Ještě než jste se stal členem mimořádné exekuční komise, jistě jste řešil nejeden zajímavý případ. Můžete nám o některém z nich vyprávět?“ Byla to první otázka, jež ho napadla ve snaze zadržet hosta, který se vůčihledně hodlal rozloučit a nějak odvést pozornost od tématu tak bolestivého pro paní Drahomíru. Ale jen ji vyslovil, už by nejraději vzal svá slova zpět, neboť si – žel pozdě – uvědomil jejich nevhodnost.

Podobně, tedy ukvapeně, zareagoval v té chvíli také Jan Daniel, který na hostitele vrhl pohled plný vděku za pomoc při překonávání trapné chvíle, kterou nikdo nechtěl ani nepředpokládal. „Ovšemže,“ odpověděl bez rozmyslu. Kdyby měl jinou povahu, jistě by se vymluvil, ale Jan Daniel – třebaže se v duchu sám na sebe přečasto hněval – nedokázal jinak než se ve společnosti dopouštět častých a do očí bijících faux pas. Byl-li v přítomnosti někoho, kdo v bitvě ztratil ruku nebo nohu, mohli jste si být jisti, že začne hovořit o tom, jak je ošklivý pohled na takto znetvořeného člověka. Vzápětí si samozřejmě uvědomil společenský prohřešek, jehož se dopustil, ale místo aby se omluvil, s ještě větší vehemencí rozvíjel dál svou původní myšlenku.

Kolik lidských osudů pan z Kaprštejna neodvolatelně poznamenal svými rozsudky! Když nastupoval dráhu doktora práv, byl pln ideálů o světě, kde – také díky němu – jednou provždy zvítězí spravedlnost a dobrota, kde se lidé budou vzájemně milovat a ctít, kde nebude ani kapesních zlodějů, ani vrahů. Spolu s každým novým případem však usychaly květy ideálů a on sám ztrácel víru v takový svět. Lidé, které měl soudit, přestávali pro něho být lidmi; stále zřejměji to byli zatvrzelí zločinci a ty bylo třeba vyříznout z lidské společnosti stejně, jako se z těla nemocného odstraňuje vřed plný hnisu. Nezamýšlel se nad tím, proč člověk, zrozený s čistou duší, opustil cestu dobra a vztáhl ruku na cizí majetek nebo – v nejhorším případě – dokonce na cizí život. Neviděl a nechtěl vidět, že souzené ve své většině dohnal ke zločinu hlad, ten věčný průvodce bídy. On, Kapr z Kaprštejna, tu byl proto, aby trestal, ne proto, aby měnil uspořádání světa, dané – jak byl přesvědčen – Bohem navěky. Jeho životním krédem se tak stal názor, že omlouvat špatnost je stejné jako se špatnosti přímo dopouštět.

„Byl jste svého času také řadu let městským radním,“ obrátil se pan Kapr na hostitele, „tak jste jistě slyšel o násilné smrti Vendelína Máje z Maywaldu.“

„Osobně jsem se s ním neznal, třebaže jsem ho několikrát také potkal. Kdo by někdy neslyšel o tom, že byl zavražděn?! Však toho byla doslova plná všechna města pražská. Myslím, že není pamětníka podobného zločinu, kdy by někdo vztáhl ruku na pražského radního,“ mínil Viktorín.

„Zda se jednalo o první násilnou smrt radního, to nemohu potvrdit. Možná že k něčemu podobnému došlo už dříve, jen se na to spolu s lety zapomnělo. Lidská paměť je vskutku nedokonalá… Nuže, budu vám tedy vyprávět celičký příběh tak, jak se skutečně odehrál.“ Jan Daniel Kapr z Kaprštejna se pohodlněji usadil a prsty pravé ruky začal pomalu a opatrně, jakoby v zamyšlení, přejíždět po tenké stopce poháru. Drahomíře neunikl tento jemný, byť možná ne zcela úmyslný pokyn a ihned hostův pohár naplnila novým vínem. Usmál se na ni a poděkování vyjádřil mírnou úklonou.

„Vzpomínám na něj často snad právě proto, že to byl první hrdelní zločin, s jakým jsem se coby mladý začínající právník setkal. Vendelín Máj z Maywaldu místo novoměstského radního držel dlouhá léta. Zatímco lidé kolem radního stolu se měnili, on zůstával snad po celá desetiletí. Úřad byl pro něho náhradou za ne příliš vydařený soukromý život. Žena mu zemřela, ještě když byl mlád, a spolu s ní si Bůh vzal k sobě i jeho jediné dítě, které spatřilo svět snad jen na několik krátkých chvil. Ve svém vdovectví chránil zbytky dávné lásky, do svého srdce už nevpustil žádnou jinou ženu. Jeho výstavní dům na Koňském trhu byl všeobecně označován za nejkrásnější a byl svědectvím bohatství pana Máje. Třebaže velice bohatý, sám žil skromně a značnou část svého majetku vynakládal na zvelebení obce. Ano, obec se stala jeho dítětem, o ni pečoval a ji vzdělával.“

„Byl proto zajisté velice oblíbený,“ podotkla Anna Marie, která příběh Vendelína Máje neznala. „Zájem o blaho druhých prý jen málokdo povyšuje nad svůj osobní prospěch.“

Nehněval se pro toto přerušení, snad mu i přišlo vhod. Bylo pro něho znamením, že jeho vyprávění všichni pozorně naslouchají.

„Pravda, byl oblíbený,“ potvrdil, „ale tak už to ve světě chodí, že kdo má majetek, byť by se o něj dělil s ostatními, vzbuzuje závist a najdou se lidé, kteří zatouží přivlastnit si alespoň jeho část. Bylo tomu tak i v tomto případě. Stařičký radní byl jednoho dne nalezen ve svém domě zavražděn, mrtvá byla i jeho hospodyně. Lidi, žijící osaměle, obvykle nikdo dlouho nepostrádá a na to zřejmě vrah či vrahové spoléhali. Jenže tenhle předpoklad jim v případě pana Máje nevyšel; oba nešťastníci byli nalezeni možná jen několik hodin poté, co jejich život kdosi tak krutým způsobem zkrátil.“

„Jak to, že se na zločin přišlo tak rychle?“ zajímalo Drahomíru.

„Inu, hospodyně pana Máje chodívala každý den ve stejný čas na trh, kde nakupovala pokaždé u stejných kupců. A ti se podivovali nad tím, že se už blíží poledne a ona se ještě neukázala. Pekař proto vyslal svého pomocníka, aby se podíval, zda neonemocněla a v domě není třeba čerstvého pečiva. Pomocník dlouho bušil na vrata, než se odvážil vzít za kliku a poté, co zjistil, že dům není uzamčený, vstoupit do něho. Ke své hrůze nalezl uvnitř jen dvě chladnoucí mrtvoly. Že se jednalo o násilnou smrt, bylo patrné na první pohled. Hospodyně měla ještě na tváři položený polštář, kterým byla zadušena, a Vendelín Máj byl tak pobodán, že mu z těla vyšla snad všechna krev; rovněž ve tváři byl zohaven, že ho nikdo nemohl poznat.“

„To je hrůza!“ vydechla Drahomíra a přitiskla obě dlaně na rozpálené tváře. „Kdo mohl něco takového udělat?“

„Snad ve všech koutech domu byl nepořádek, svědectví, že kdosi ve spěchu hledal cennosti. Nejspíše peníze a šperky. Zda loupežný vrah skutečně něco našel, nikdo dlouho nevěděl. Nebylo nikoho, kdo by mohl říci, zda a co se skutečně ztratilo. Těžko v takové situaci hledat zločince. Ubíhal čas, hrob nešťastného Vendelína Máje se už dávno zazelenal a po tom, kdo ho do něho dostal, jako by se zem slehla. Nikde ani sebemenší stopa. Až někdy na začátku podzimu přišel na radnici jeden novoměstský klenotník, který tvrdil, že u něho jakýsi špatně oblečený muž nabízel k prodeji prsten, který svého času vytvořil pro pana Máje. Dušoval se, že šperk bezpečně poznal, a své tvrzení dokladoval kresbou na papíře, podle níž prý onen šperk před řadou let zhotovil. Vzápětí začal tvrdit, že stejně jistě, jako poznal prsten, prý předá spravedlnosti toho, kdo s ním k němu přišel. Dívali se na klenotníka zprvu s nedůvěrou, netušili totiž, že tomu muži namluvil, že musí nejprve sehnat kupce a teprve potom že by si šperk od něho vzal; pro případ, kdyby kupce vbrzku našel, zapsal si na lísteček jméno muže, který prsten nabízel, a také znamení domu, kde žije. Věřte tomu nebo ne, ale ten člověk místo aby okamžitě utekl, řekl klenotníkovi všechno, co na něm žádal. Byl to prosťáček, který uvěřil, že tohle všechno je při prodeji klenotů třeba. Když to klenotník na radnici řekl, tak s ním radní ihned vyslali dva nebo tři biřice a zanedlouho už všichni vstoupili do domu, kde je docela jistě nikdo nečekal. Při prohlídce se našlo množství šperků, pocházejících nejen z majetku pana Máje, ale i takových, jejichž původ zůstal už navždy nezjištěn. Vrah samozřejmě tvrdošíjně zapíral, tvrdil, že všechny u něho nalezené šperky získal od neznámého člověka v krčmě, a že kdyby se dopustil nějakého hanebného skutku, neudával by nikde svou adresu, aby se tak vyzradil. Bylo tedy třeba povolat kata, aby zlosyna donutil k přiznání na mučidlech a k vyzrazení případného komplice, o kterém teď už nikdo nepochyboval. Třebaže podstoupil nejtěžší způsoby útrpného práva, dlouho trval na své původní výpovědi. Nechybělo mnoho a byl by asi všechny přesvědčil o své nevině. Když ho ale druhého dne znovu dovedli do mučírny, stačil mu už jen pohled na její vybavení, aby se přiznal, že do domu novoměstského radního nešel sám, ale že měl ještě společníka, a udal i jeho jméno.

Byl jsem u výslechů obou lotrů. Doznali nejen to, jak zabili Vendelína Máje, ale i to, že převážně kradli na tržištích, kde v jejich nepoctivých rukách skončil nejeden cizí měšec. Za hrdelní zločin nemohl následovat jiný trest než smrt. Vynesl jsem tento soud, ale páni radní se dohodli na jeho zpřísnění tak, aby se případ stal varováním ostatním, kdož by chtěli vztáhnout ruku na cizí život a majetek.“

Vypravěč se v té chvíli odmlčel nejen proto, aby svlažil ústa douškem vína, ale také zvažoval, zda by svůj příběh měl právě tady ukončit. Cítil, že se do této společnosti nehodí vyprávění o krutosti, s jakou byli odpraveni oba zlosynové. Bylo to však jenom krátké zaváhání; jeho povaha, kterou charakterizovaly hovory o provazu v domě oběšencově, zase jednou získala navrch: „Trest byl velmi krutý. Avšak jsou tady dámy a jejich citlivým duším…,“ napověděl pouze a s napětím očekával, co bude následovat.

Nemýlil se v odhadu hostitele. Viktorín mávl rukou a řekl: „Ale kdeže! Jen klidně dokončete své vyprávění. Má žena přece ví, jak je život krutý, a Anna Marie už natolik odrostla dětským střevíčkům, že by měla přestat věřit pohádkám o snadném vítězství dobra nad zlem.“

„Tedy dobrá…,“ pokrčil soudce rameny a jako by tím gestem chtěl naznačit, že se podvoluje hostitelovu přání; ve skutečnosti se ani nemohl dočkat, kdy tuto malou měšťanskou společnost šokuje barvitým líčením hrůzné popravy. „Oba lotři byli odsouzeni k postupnému lámání kolem odspoda nahoru. Být tomu obráceně,“ začal zasvěceně vysvětlovat, „kat by jim rovnou zlomil vaz. Když se ale lámání dělalo odspoda nahoru, měli dost času na to, aby cítili všechnu bolest, každou zlomenou kost.“

„To je strašné! Nelidské!!“ nezdržela se dívka, hledící na hosta s očima rozšířenýma strachem. „Cožpak by nestačilo, kdyby byli rovnou pověšeni?“

Zavrtěl hlavou. „Lidé si dovedou vymyslet velice kruté způsoby, jak vzít život někomu jinému. Tady jdou všechny ohledy, stejně jako slova Bible o odpuštění, stranou. Byli to lotři, vrahové, ale souhlasím s vámi, Anno Marie, že by stačila konopná oprátka. Smrt za smrt, tak zní zákon. Má však jednu nedokonalost – neříká, jak má taková smrt vypadat. Novoměstští radní této nedokonalosti zákona využili k vlastní pomstě. Tím spíše, že obětí byl konšel a oni chtěli varovat všechny podobné lotry, aby si napříště dobře rozmysleli, než si umyslí sáhnout na život třeba někomu z nich.

Jenže to zdaleka nebylo všechno. Zločincům byly cestou na popraviště před novoměstskou radnicí třikrát dřeny řemeny kůže ze zad a na staroměstském rynku pak jejich těla rovněž třikrát štípána žhavými kleštěmi. Popravní kára s těmi lotry ještě zamířila na Koňský trh, kde před domem, v němž se vraždy dopustili, každému z nich byla uťata pravá ruka a poté přibita na pranýř. Teprve pak byli odvezeni na popraviště, kde se – už beztak polomrtví – konečně dočkali pro ně jistě milosrdné smrti. Exekuce se protáhla téměř na celý den. Musel jsem jí být přítomen a všude nás doprovázel velký zástup zvědavců.“

Dívka se přežehnala znamením kříže a neslyšně pronesla modlitbu za zemřelé. Pravda, byli to lidé nehodní, ale – lidé!

Drahomíra vycítila, jak vyprávění zapůsobilo na její dceru, a tak vstala, vzala ji kolem ramen a se slovy: „Pojď, dítě, pánové nás omluví. Jistě si toho ještě mají mnoho co vyprávět o samotě,“ vyšly společně z pokoje. Kaprštejn se za nimi díval ještě dlouho potom, co se dveře zavřely a skryly tak Annu Marii jeho očím. Je taková půvabná, něžná, z očí jí září sama nevinnost, k ní by vzhlížel se stejnou úctou jako k samotné Panně Marii na oltáři. Však si najde záminku, aby ji zase brzy spatřil!

„Když jsme tu teď sami mezi sebou,“ obrátil se Kapr k hostiteli, „nalijme si ještě trochu vína…,“ a už sahal po konvici, aby naplnil poháry, na jejichž dně jiskřila kapka rudá jako prolitá krev. Viktorína tím zaskočil; vypadalo to, jako kdyby hostitelem nebyl on, ale Kaprštejn. Zatímco opatrně naléval víno, řekl důvěrným tónem: „Budu k vám, milý příteli, upřímný: Nemyslím, že jste mne pozval jen proto, abyste se pochlubil svou kuchyní. Předpokládám, že důvod pozvání byl závažnější.“ Možná nechtěl říci takhle přímo, co si myslí, ale nakonec – někdy je lepší, když se věci řeší bez zbytečných okolků.