Obsah

Předmluva

1. Duše, bytost neznámá

2. Neuvěřitelné, ale pravdivé!

3. Zase jednou „utek’ hrobníkovi

4. Ghost – Samova zpráva

5. Čilá výměna

6. „Zde ležím pohřbená“

7. Jednou rinpočhe, stále rinpočhe

8. „To oni mě zabili“

9. Blížíme se k definitivnímu důkazu

Dodatek

Seznam pramenů a lieratury

Původ ilustrací

LOGO ZÁHADY

Hartwig Hausdorf

ŽIVOT PO SMRTI A REINKARNACE

Věčná hádanka lidstva

EUROMEDIA GROUP

Hartwig Hausdorf

NAHTOD. JENSEITS. WIEDERGEBURT

Copyright © 2021 by Ancient Mail Verlag Werner Betz

Alle Rechte vorbehalten

www.ancientmail.de

Translation © 2023 by Vladimír Čadský

ISBN 978-80-242-8535-1

And I dreamed I was dying. I dreamed that my soul rose unexpectedly. And looking back down at me smiled reassuringly, and I dreamed I was flying.

Paul Simon

American Tune (1973)

Everything dies, baby, that’s a fact. But maybe everything that dies someday comes back.

Bruce Springsteen

Atlantic City (1982)

Předmluva

Milé čtenářky, milí čtenáři,

témata, o která jde v této knize, patří k nejstarším, ale zároveň i nejvíce tajemstvími zahaleným otázkám života nás všech. Co se vlastně děje přesně v okamžiku, kdy umře naše tělo, naše tělesná schránka? Je v tuto chvíli „děj u konce“, je všechno pryč a ztracené? Člověka pohřbí, víko rakve zaklapne, nebožtík ztrouchniví a zapomene se na něj? Anebo existuje něco, co přetrvá i tento „point of no return“ – ať už kdekoli a v jakékoli formě? Existuje nějaké „poté“?

Tím si velice lámali hlavu už naši předkové v době kamenné, jak už před delší dobou zjistili archeologové. A i později neexistovala na Zemi žádná vyspělá kultura, která by neměla konkrétní představy o dalším životě po smrti. V prastarých „knihách mrtvých“ se setkáváme s propracovanými „návody ke správnému umírání“ – včetně podrobného popisu úrovní bytí, které na zemřelého čekají.

Nad tématem, jak to asi vypadá na druhé straně reality, se tak od pradávna zamýšlela především náboženství a úvahy filozofů. Koncem 19. století pak vstoupila do hry ještě parapsychologie, která se jako první snažila přistupovat k takovým otázkám z vědecké stránky.

Parapsychologie to však nikde neměla snadné. Protože vzešla z nekritického proudu, jenž se omezoval převážně na pochybné „vyvolávání duchů“, byla dlouhou dobu vědeckým „mainstreamem“ odmítána. Určitě si to nezasloužila. Přesto tato relativně mladá věda vyprodukovala opravdové průkopníky na poli studia smrti a onoho světa, kteří přispěli často pozoruhodnými poznatky. A také specialisty, kteří se upsali zkoumání zdaleka nejvíce vzrušující hádanky naší existence – totiž otázce opětovného zrození duše, jádra naší osobnosti, ať už je nazveme jakkoli, v novém životě. Měl jsem nevýslovné štěstí, že jsem měl tu čest osobně poznat celosvětově největší kapacitu na tomto poli, klást jí otázky a dostávat také vyčerpávající odpovědi.

V poslední době i moderní medicína začala překvapivě bez předsudků s výzkumy na (až příliš dlouho tabuizovaném) poli zážitků s přicházející smrtí a umíráním. Dospěla při tom k poznatkům, jež boří náš zažitý obraz světa, ale jsou už neoddiskutovatelné.

Témata jako toto, o kterých se už odedávna kontroverzně až bouřlivě diskutuje a která destabilizují náš tradiční obraz světa, mě odjakživa fascinovala. Právě ona v mnoha ohledech přispívají k rozhýbání poněkud ospalé vědecké komunity a umějí se postarat o napětí. Jak jsem se k těmto tématům dostal – jak k tomu nutně muselo dojít! –, to prozradím v následujících kapitolách.

Při této příležitosti mohu také vyjádřit radost z toho, že se v tolika hraničních oblastech našeho vědění mezitím stále více prosazuje nezvyklá otevřenost. S přednáškami na toto téma – zážitky blízké smrti, život na onom světě a reinkarnace – často navštěvuji lidové univerzity, které se už dnes nezdráhají nabízet i poněkud nezvyklá témata.

Jsem si jist, že ještě před pár lety by mě za to kamenovali. Nebo alespoň vykázali do kouta obskurnosti a šarlatánství. Jak to vypadá, spousta věcí se zde pohnula k lepšímu. A tak mi, milé čtenářky a čtenáři, nezbývá než vám popřát napínavou cestu některými fascinujícími hádankami a tajemstvími našeho bytí. A abyste se také jednou zamysleli nad otázkou, jestli něco „za obzorem“ nepokračuje a zda není naším úkolem zvládnout víc než jen jednu, tu „aktuální“, existenci.

Milí čtenáři a milé čtenářky, i v budoucnu vás budu oslovovat „starým osvědčeným“ způsobem. Těžko ode mě můžete čekat přesnější genderové rozlišení, byť je dnes v módě.

1. Duše, bytost neznámá

Co je sídlem života

Jestliže se v dalších kapitolách ponořím hlouběji do tajemstvími opředené říše blízké smrti a definitivního odchodu, onoho světa a možnosti návratu v novém těle, nemohu již hned na začátku přejít jeden důležitý pojem. Mám na mysli duši, ať už to je cokoli. A sotva se stačíme rozhlédnout, věc se nám komplikuje a zamotává.

Pod slovem duše si totiž každý představí něco docela jiného. Pouhý pojem „duše“ je v běžném jazyce protikladem k pojmu „tělo“. Slovo se většinou používá v náboženském a filozofickém kontextu, kde označuje vnitřní já nebo vědomí člověka, delikátně hmotnou součást jeho těla respektive i jinou, nemateriální složku. A u adjektiva „duševní“ vstupuje do hry ještě psychologie, to má totiž náboženskou konotaci a znamená v podstatě totéž co „psychický“.1

V křesťanské víře rozumíme duší základ života vlastní každému jednotlivému člověku, z něhož vyrůstá jeho integrita jakožto osoby. Naproti tomu přírodní náboženství ji chápou jako nemateriální, druhou bytost, nacházející se v těle. Tak se zde již setkáváme s putováním duší, označovaným též jako znovuzrození nebo reinkarnace.2

Ve filozofii je duše vykládána odlišně: buď jako nehmotná substance, nebo jako nesamostatná vlastnost tělesného. Ale v důsledku izolace duchovního aspektu racionalismem3 se duše záhy stala protikladem materiální substance těla. Tomuto směru, který vidí základ veškeré reality jen v hmotě, materii, „vděčíme“ za to, že na zvířata se dlouhou dobu pohlíželo jako na bezduché automaty – vedené výhradně instinkty.2 Že tento pohled je zgruntu nesprávný, se mi podařilo četnými příklady dostatečně zdokumentovat v jedné z mých předchozích knih, která se zabývá mimosmyslovými silami ostatních živých stvoření.4

Smrtelná schránka

Otázky týkající se tajemného „čehosi“, co existuje vedle tělesného, si člověk klade již od samých svých počátků. A rovněž od začátku v něm rezonuje něco jako neurčité tušení, že to pro něj nekončí ani po smrti, tak říkajíc za horizontem.

Na neklamné nálezy, které se to zdají dokládat, narazili archeologové už před několika desetiletími. Na rozdíl od představ, jaké jsme o nich dlouho měli, disponovali neandertálci neobvykle vysoce vyspělou kulturou s přímo moderně působícími rysy. Pečovali o své nemocné, s velkou láskou a pečlivostí pohřbívali zemřelé a s veškerou pravděpodobností věřili ve znovuzrození a další život po smrti.

Doložily to výsledky vykopávek, které začaly v roce 1951 v severním Iráku. Americký archeolog Ralph Solecki tam narazil asi 400 kilometrů severně od Bagdádu na jeskyně v Šánidaru. Jak velké bylo překvapení vědců, když tam nalezli kostru, jejíž stáří určili na 20 až 60 tisíc roků! Zemřelý byl kdysi velice pečlivě pohřben svými blízkými. Položili ho na rošt z větví a proutí a do hrobu mu vložili spoustu květů. Stejně jako jiní mrtví byl i on potřen červeným okrem – tato barva je přece už od té doby symbolem života. A kameny nanesené na hrob chránily mrtvého před nepřízní počasí. A ještě více před hladovými dravými zvířaty, pro které by představoval vítané zpestření jídelníčku.

Existence takové vyspělé pohřební kultury u neandertálců dokazuje, že očividně měli již náboženské představy o smrti a o záhrobí, a také vyhraněný smysl pro estetiku.5, 6

Změnilo se tedy dodnes něco? Doopravdy ne. Když provázíme – více než 50 tisíc let po neandertálcích – své mrtvé na poslední cestě, dáváme se při tom inspirovat náboženskými představami. Do rakve je ukládáme, jako by klidně spali, oblečené v těch nejlepších šatech. Za tím účelem modelujeme rysy jejich tváří, abychom zahladili stopy leckdy krutého posledního zápasu. Především si chceme uchovat zesnulé v paměti co nejhezčí. Avšak v první řadě jde o to, abychom pokud možno zapomněli na svou vlastní pomíjivost. Rituály, které pěstovali už naši pravěcí předkové a jež jsme si dodnes uchovali beze změny.

Víra v posmrtnou existenci vedla k tomu, že rané národy se svých mrtvých bály. Proto se většinou pohřbívalo mimo sídliště. Zatlačili mrtvým oči proto, aby nepoznali cestu, kterou je nesli do hrobu, a nemohli se vrátit? Pomýšleli v této souvislosti jen na návrat svých blízkých v jejich materiální, tedy „pozemské“ podobě? Anebo tušili, že musí existovat něco mnohem víc než maso a krev?

Jsem si poměrně jist, že lidé nedospěli k vznešenému poznatku, že naše tělo je jen pomíjivou schránkou, svého druhu nosičem, jež čemusi slouží po časově omezenou dobu, teprve před 50, 500 nebo 5000 lety.

Na velké cestě

A tak jsme se tímto exkurzem do světa neandertálců dostali zase k duši. Abychom byli upřímní, vlastně jsme se od ní nikdy doopravdy nevzdálili. Pobuďme proto ještě chvíli v minulosti, byť v dobách, které jsou dnešku blíž než doba kamenná považovaná za primitivní.

Vedle vyspělých kultur na Dálném východě se smrtí a možným životem po ní intenzivně zabývali také staří Egypťané. Díky puntičkářským přípravám na pohřební obřady jejich faraonů máme dnes k dispozici zcela přesný obraz jejich propracovaného kultu mrtvých. Tehdy převládal názor, že tělo, ale zároveň i duch, označovaný slovem „ka“, musí přežít. Na onom světě měl pak zemřelý dostat nové tělo. Přechod do světa mrtvých je ve staroegyptské Knize mrtvých, jež obsahuje kompletní pohřební rituál, popsán do nejmenších podrobností, jako by šlo o režijní pokyny k nějakému filmu. Podle tohoto návodu o 150 kapitolách byli mrtví mumifikováni, aby byli na své velké „cestě“ do záhrobí dostatečně chráněni. Vybavení rakve i hrobní komory tak bylo stanoveno a popsáno do nejmenšího detailu. Cestu na druhou stranu zajišťovaly bohaté zádušní dary, mimo jiné šperky, dostatek proviantu a svitky papyru popsané hieroglyfy a vybavené ilustracemi. Užitečné věci, které pak často přišly více než vhod pozdějším vykradačům hrobů.

Zvláštnost staroegyptské víry v posmrtný život představovalo „vážení duší“ bohem Usirem (řecky Osiris). Bezprostředně po smrti musel zesnulý předstoupit před soud, jehož předsedou byl Usir. Jako nejstarší syn boha země Geba a bohyně nebes Nut byl jedním z nejstarších bohů starobylé říše na Nilu. Do popředí představ o posmrtném životě se Usir dostal ve 25. století př. Kr.2 Cílem tohoto „vážení duší“ bylo přesně posoudit čistotu charakteru zesnulého. Na onen svět mohl zesnulý přejít jen tehdy, když převážila jeho poctivost a další pozitivní vlastnosti.

Podle starých Řeků byla říše mrtvých temné a nevlídné místo, z něhož už nevedla cesta zpět do našeho světa. Když duchové nebo duše právě zemřelých do tohoto podsvětí, řecky zvaného hádes, sestupovali, dostávali od svých blízkých minci, obolus. Vchod do hádu byl prý u háje černých topolů na břehu bájné světové řeky Ókeanu. Mince se vkládala mrtvým do úst. Mohli jí zaplatit převozníkovi Charonovi, který je na jejich poslední cestě převezl ve svém člunu přes řeku Styx. Duchové, kteří neměli na zaplacení, museli na věky zůstat na této straně řeky, jejíž název znamená „nenáviděná“, dokud se jim nepodařilo uniknout průvodci Hermovi a dostat se do říše mrtvých jinou cestou. Druhý břeh řeky Styx byl ovšem hlídán tříhlavým „pekelným psem“ Kerberem, který nikomu nedovolil z hádu odejít.

Také zde se konal soud nad mrtvými, analogicky k vážení duší starých Egypťanů. Podle jeho výsledku mohli spravedliví vstoupit do elysia, na „ostrov blažených“, zatímco nespravedliví byli vypovězeni do tartaru, nejhlubší a nejtemnější části podsvětí.

Společně na onen svět

Když archeologové ve dvacátých letech minulého století vykopali legendární královské hroby v sumerském městském státě Ur, zhruba 150 kilometrů západně od Basry, narazili na tělesné pozůstatky královny Šubad. Ta tam však neodpočívala sama, ale byla v nádherném pohřebním areálu obklopena 68 dalšími kostrami.

Všechno to byly služky z jejího dvora, a také válečníci z tělesné gardy v plné zbroji. Specifický nález připouštěl jediný závěr: Všichni ti lidé šli na smrt více či méně dobrovolně – společně se svou královnou! Po nějakém boji nebo násilí nenalezli archeologové ani stopu. Právě naopak. Těla ležela řádně vyrovnaná, doslova pěkně v řadách, a demonstrovala tak poslušnost a disciplínu i ve smrti. Pravděpodobně jim předtím, než byly hroby zasypány, podali jed nebo silný omamný prostředek. Tato masová oběť z doby před 2500 lety byla založena na víře, že lidé budou sloužit své královně i na onom světě.

Podobný, byť ne tak docela dobrovolný zvyk provázet zesnulého panovníka, existoval také ve vyspělé kultuře Inků v Jižní Americe. Zde byly lidské oběti praktikovány ještě před asi 500 roky, až do dobytí jihoamerického kontinentu Španěly. Jakmile se nejvyšší Inka rozžehnal se životem, bylo jeho tělo mumifikováno a zahaleno do drahocenných látek. Inkové byli pevně přesvědčeni, že se panovníkova duše již odebrala do jiného světa.

Ještě v průběhu pohřebních obřadů uvedl kněz vládcovy oblíbené ženy a vybrané sloužící drogami do spánku podobného smrti. Potom byli všichni ti lidé uškrceni.

Bezpříkladně nákladný způsob pohřbu zvolil císař Čchi Š-chuang-ti (259–210 př. Kr.) ve staré Říši středu. Ten dal do několika podzemních dutin okolo svého hrobu umístit nespočetné množství z hlíny vypálených válečníků, koní i válečných vozů. Hrob je pod pyramidou navršenou ze zeminy, dnes porostlou vegetací. Uvnitř pohřební pyramidy dal císař zřídit cosi jako „umělý vesmír“. Podle kronikáře S’-ma Čchiena (145–86 př. Kr.) je jeho hrob umístěn ve středu zmenšeniny Říše středu. Nad ní se klene stan jako obloha i se stálicemi a planetami. Všechny čínské řeky a vodní plochy (jezera) jsou napodobeny ze rtuti a byly udržovány v neustálém pohybu. Mimořádně rafinovaná soustava samostřílů by okamžitě skoncovala s jakýmkoli vetřelcem.

Tyto neuvěřitelně podrobné popisy z kronikářova pera byly dlouhou dobu pokládány za pouhou fantazii. Jeho zprávy o jezerech a řekách ze rtuti se ovšem dočkaly neočekávaného potvrzení, když geologové odhalili v okolí pohřební pyramidy neobvykle vysokou koncentraci těžkého kovu. Kdo by se pak divil, že se Číňané dodnes neodvážili vniknout do místa Čchi Š-chuang-tiho posledního odpočinku? Stejně jako do dalších pyramidálních staveb okolo starého císařského města Si-anu, do něhož jsem roku 1994 mohl vstoupit a prozkoumat je jako první západní badatel. „Otevřít tato tajuplná stavební díla je úkolem pro budoucí generace, a nikoli pro nás,“ sdělili mi čínští vysoce postavení archeologové, když jsem před nimi toto téma zmínil.9, 10

„Návod k použití“ aneb jak správně umřít

Z hlíny vypálení vojáci v bojovém postavení vešli do archeologické terminologie jako „terakotová armáda“ a dnes patří k nejvýznamnějším turistickým atrakcím Čínské lidové republiky. Kdyby si však někdo myslel, že – na rozdíl od příkladů starých Sumerů nebo z říše Inků – nebyly při pohřbu císaře Čchi Š-chuang-tiho žádné další oběti, toho musím zklamat. Panovník si sice na onen svět s sebou nevzal žádné skutečné služebníky, manželky ani konkubíny, ale všichni, kdo na místě jeho posledního odpočinku pracovali, přišli o život. Jeho hrob měl zůstat totiž navždy utajen.

Zůstaňme ještě krátce ve východním kulturním okruhu. Velká čínská filozofie, taoismus, nezná žádný začátek ani konec, ba ani lidskou existenci mezi tím. V tomto myšlenkovém směru není svět nic jiného než přechodný jev, doba „myšlení o sobě“. Všechno, co existuje, povstává z chaosu a zase v něm zaniká. Stále existující energie je zde ztotožňována s nádechem, ale vše, co se stává či je vytvořeno, se děje s výdechem. Řečeno jinak: Hmotné tělo je v taoismu stvořeno hrubými částečkami a život dostane až s jemnějším, subtilnějším dechem. Smrt nastane v okamžiku, kdy se vyšší dech oddělí od hrubších komponent.

Při tom se projevují nepřehlédnutelné shody a naší moderní fyzikou, která se již nějakou dobu zabývá teorií chaosu.11

Něco podobného zná i tibetská víra. Entita zvaná „namšes“ je tam pevně spojena s naším hmotným tělem. Jedno i druhé je však na svém protějšku naprosto závislé. V momentě smrti dochází k oddělení a „namšes“ si musí najít jiné tělo, aby se v něm reinkarnovalo. Stejně jako staří Egypťané, mají i Tibeťané jakýsi „návod k použití“ pro umírání. Tibetská kniha mrtvých „Bardo Thödol“ ukazuje v mnoha jednotlivých krocích, na co si má člověk dávat pozor, když udeří jeho poslední hodinka.12

Pojem „bardo“ zde znamená astrální – a tedy nemateriální – existenci mezi jednotlivými inkarnacemi. „Bardo Thödol“ je tak významným pramenem paranormálních zážitků, jenž byl mnohokrát interpretován a ovlivněn ve smyslu mahájánového buddhismu. Tento buddhistický směr pochází z doby kolem počátku křesťanského letopočtu a je charakterizován uctíváním bódhisattvy, jenž ze soucitu neodešel do nirvány (kýžený stav konečného završení dosahovaný po ukončení poslední reinkarnace), ale pomáhá dosáhnout vykoupení ostatním bytostem.12 Tibetskou Knihu mrtvých (Bardo Thödol) poprvé do angličtiny přeložil roku 1927 Y. Evans-Wetz (1878–1965).13

Jak mohlo kdysi takové dílo vůbec vzniknout? Byl někdo „na druhé straně“ a vylíčil snad po nečekaném návratu podrobně ostatním, co je na onom světě čeká a jak se mají na smrt připravit? Že však takový scénář nemusí být žádnou zvláštností, vylíčím na jiném místě v souvislosti s takzvanými prožitky blízké smrti.

Co zůstane?

Po návratu z této cesty různými kulturami s jejich osvědčenými návody na pokud možno bezproblémovou cestu „na druhý břeh“, ať již člověk nastoupí tuto cestu sám nebo v milé společnosti více či méně dobrovolných průvodců, se nicméně vždy vynoří otázka: Co vlastně zůstane poté, co jsme se vydali na poslední cestu?

Něco tělesného to bude těžko, i když staří Egypťané i četné jiné národy na zemi dělali všechno možné, jen aby pozemské tělo uchovali v co nejlepším stavu.

V této souvislosti musím připomenout – jako celosvětově asi nejzdařilejší příklad – mumii urozené Sin Čuej, zemřelé v roce 168 př. Kr. Byla nalezena na jaře 1972 v hrobní mohyle na nalezišti Ma-wang-tuej na východním okraji města Čchang-ša, hlavního města čínské provincie Chu-nan. Struktura jejích buněk i vnitřní orgány byly dosud v opravdu překvapivě dobrém stavu. Žlutavá pleť nebyla přibarvená. A její svaly a šlachy, stejně jako klouby byly ještě dokonale elastické a pohyblivé. Lékaři na univerzitě v Čchang-ša, kteří provedli ohledání jejího těla, mluvili o skutečném zázraku, že mumie Sin Čuej přežila tak dlouhou dobu neporušena.14, 15, 16

Kdyby bylo to, co zůstane, něco materiálního, pak by všichni ti, kdo se rozhodli pro pohřeb žehem, byli na věky vymazáni. A také a priori vyloučeni z principu návratu duše, ať už podstatu vědomé existence nazveme jakkoli, v novém těle. Indie, která je zemí, v níž je myšlenka znovuzrození na světě s velkým odstupem přijímána nejvíce, by rozhodně a právem protestovala. Popel zemřelých hinduistů se tam, pokud to jde, vysypává do posvátné řeky Gangy. Naopak lze těžko požadovat, aby žili „duchové“, kteří budou mít všechny osobnostní rysy zemřelého a budou v obskurním světě duchů pokračovat v jeho aktivitách.

Jak si pak máme představit tu část své existence, od níž se očekává, že překoná veškerou materiální pomíjivost? Je to něco jako, abychom tak řekli, naše pozemská existence „přes kopírák“, jakýsi dvojník tvořený jen z čisté energie, se všemi našimi vlastnostmi, silnými a slabými stránkami i vrtochy?

Za indicie, že tomu tak docela není, vděčíme stále přesnějšímu zkoumání takzvaných zážitků blízké smrti. V přespříští kapitole se budeme těmto zážitkům, které měli lidé stojící na prahu smrti, pak se však podařilo je oživit a zachránit, věnovat podrobněji. Přitom vyšly najevo nanejvýš překvapivé věci. Tak například hendikepovaní, kteří takový scénář prožili, zjišťují, že „na druhém břehu“ jejich hendikepy zmizely jako mávnutím proutku. Na tomto druhém světě, nebo jak bychom už tuto oblast nazvali, byli zbaveni všech „pozemských“ břemen a postižení – jako by nikdy nebyla.

Biolog a parapsycholog dr. Milan Rýzl (1928–2011), který v roce 1967 emigroval z Prahy do Spojených států, ve své knize o stavu poznání posledních věcí člověka z roku 1981 poznamenal:

„Možná přežije jen esence celé existence člověka. A pravděpodobně už ani jeho individualita nebude tolik výrazná jako za života, ale ustoupí a vybledne, když se rozpustí v jakémsi druhu kolektivní a vzájemné provázanosti. Skutečně bychom si uměli docela dobře představit, že naše ego, podle nás identické s naším fyzickým tělem, je pouhou iluzí, a pocit individuální oddělenosti zanikne, jakmile zmizí naše tělo ze scény.“17

„Vykrystalizovaný duch“

Pomalu, ale jistě se prosazuje poznatek, že ono cosi, čemu z nedostatku lepší definice říkáme duše, není nic jiného než čistá energie. Životní energie, chcete-li. Nehledě na to, že fyzika dnes v zásadě vůbec nerozlišuje mezi hmotou a energií. Například německý nositel Nobelovy ceny Max Planck (1858–1947) na jedné přednášce konstatoval:

„Neexistuje hmota sama o sobě. Veškerá hmota vzniká a přetrvává díky síle, která rozkmitává částečky atomu a drží je pohromadě jako nepatrnou sluneční soustavu. Protože však v celém kosmu žádná inteligentní ani věčná síla sama o sobě neexistuje, musíme za touto silou předpokládat vědomého, inteligentního ducha. A tento duch je základem veškeré hmoty.“18

Také v nejnovější kvantové fyzice, která je vývojově celá desetiletí před „statečnou“ školskou fyzikou, se na hmotu nahlíží jako formu energie, jako na „vykrystalizovaného ducha“. Duch se tak rovná energii a energie se rovná duchu.18

Ezoterici hovoří o astrálním těle, která má být fyzickému tělu nejblíže, a přitom mu má poměrně přesně odpovídat i velikostí. Obzvlášť nadaní jedinci prý dovedou oddělit své astrální tělo od fyzického a vydávat se na opravdové „výlety“. A po naší smrti bude astrální tělo, které je podle ezoteriků nezbytné, aby udrželo materiální tělo při životě, dále existovat v jiné rovině.1, 19

V kauzální souvislosti s astrálním tělem je pojem aury.3 V parapsychologii se tak označuje pole obklopující každou živou bytost, které obzvlášť citlivé lidé mohou vnímat. Někdy se aura vysvětluje jako vnější obal astrálního těla.1

Působení této energie, kterou astrální tělo a aura údajně vyzařují, popsal středověký lékař, učenec a filozof Cornelius Agrippa z Nettenheimu (1486–1535):

„Je-li v domě ukryt lupič, o jehož přítomnosti nikdo naprosto nic neví ani netuší, obyvatelé domu i tak pociťují neklid, strach a úzkost, ale ne všichni. Takový přirozený smysl mají totiž jen málokteří lidé, nikoli každý.“20

Velký lékař a učenec se tak dotkl jevu, který dobře známe z parapsychologických výzkumů našich dnů. Často se stává, že obzvlášť senzitivní osoby poté, co přijdou na místa, kde se odehrál nějaký zločin, dostanou skutečný záchvat paniky. A to se mimochodem netýká jen lidí.

Parapsycholog dr. Robert L. Morris z Psychical Research Foundation v Durhamu (Severní Karolína) v jedné studii referoval o velice strašidelně působícím pokusu. V jeho rámci byla do jistého domu, kde se zcela evidentně objevovaly přízraky, přiváděna různá zvířata. Byli to pes, kočka, chřestýš a krysa. V řečeném domě byly dvě místnosti, v nichž bylo kdysi spácháno několik vražd. Uvedená zvířata sem přiváděli jednotlivě a jedno po druhém.

Fotografie nepochopitelného

Když pes postoupil asi tak metr dovniř místnosti, začal vrčet a se zježenou srstí ustoupil zpátky ke dveřím. Kočku přinesl do místnosti v náručí její majitel. Když byla asi metr ode dveří, vyskočila svému pánovi na rameno a nejdřív křečovitě zaťala drápky. Potom seskočila na zem a už nespustila z očí prázdnou židli. Celé minuty zírala na kus nábytku, dokud ji její majitel nevynesl ven z místnosti.

Chřestýš ihned zaujal útočnou pozici, zaměřenou proti stejné prázdné židli, na niž zírala bez hnutí i kočka. Po pár minutách otočil hlavu směrem k oknu, zároveň se však stáhl a znovu zaujal bděle agresivní postoj, dokud ho neodnesli z místnosti ven. Jedině krysa nijak nereagovala.

Po nějaké době, když se zvířata uklidnila, byla všechna čtyři přenesena do jiné místnosti, kde se ani nezjevovaly žádné přízraky, ani se tam neodehrál žádný zločin. Zde se chovala opět zcela normálně.4

Jsou zvířata schopna (opticky či jinak?) vnímat věci, které nám bohužel zůstávají skryty? Patří sem i to, čemu z nedostatku lepší definice říkáme aura, energie života či duše? Vypadá to, že my lidé musíme k dosažení stejného cíle sáhnout po různých technických prostředcích…

Přesto se zdá, že je zde možnost takové záhadné jevy zviditelnit relativně jednoduchým způsobem. „Scénář“ k tomuto objevu zase jednou napsala náhoda, jíž se tak často oháníme. A to v roce 1939, kdy se už na obzoru hromadily temné mraky nadcházejících celosvětových jatek. V tomto osudovém roce narazil ruský elektroinženýr Semjon Davidovič Kirlian (1898–1978) a jeho žena Valentina na dosud neznámou formu fotografování.

Kirlian tehdy pracoval v městské nemocnici v Krasnodaru, hlavním městě Kubáňské oblasti, která leží mezi Azovským a Černým mořem. Protože bylo jeho úkolem udržovat a opravovat technické vybavení, zejména elektroterapeutické přístroje na klinice, mohl toto vybavení bez omezení používat. Náhodný objev, který se mu podařilo udělat na jednom z přístrojů, ho nakonec přivedl k senzační inovaci: k fotografii s vysokofrekvenčními elektrickými poli. Za tím účelem zkonstruoval generátor, díky němuž byl – po propojení s optickými přístroji – vidět na fotografických či na fotografickém papíru jakýsi druh luminiscence. Postup fungoval u živých i „mrtvých“ substancí.19

Jinými slovy: ruský fyzik Semjon Davidovič Kirlian přišel na způsob, jak zhotovit fotografie nepochopitelného.

Vyfotografované předměty byly obklopeny zvláštními vzory světleji nebo slaběji zářících, někdy plamínky připomínajících světelných jevů. Jako první pokusný objekt Kirlian použil vlastní ruku. A konstatoval, že lidský prst vykazuje zcela jinou, mnohonásobně jiskřivější strukturu než list rostliny. Naproti tomu u kovu byl vidět jen nenápadný lesk u okraje.19, 21, 22

Myriády světelných bodů

On i jeho manželka, doslova „elektrizovaní“ nečekanými jevy, pokračovali dál ve svých pokusech. Zejména po druhé světové válce své technické přístroje dále zdokonalovali.

Jak přesně funguje tento efekt, který vešel do oborové terminologie jako „Kirlianova fotografie“?

Neměli bychom pochybovat o tom, že tento efekt je čistě fyzikální povahy. Existuje však řada indicií na souvislosti s paranormálními jevy, zejména díky takzvanému „fantomovému efektu“. Při pokusech se totiž nezřídka stávalo, že například odříznutá část živého listu byla na Kirlianově fotografii opět vidět.1 Korona odstraněných částí byla sice o něco slabší než zbytek, ale pořád ještě zřetelně viditelná. Vysvětlením má být „systém neviditelné sítě“, který řídí biologické procesy v živém organismu.23 Anebo se zde zobrazilo neviditelné astrální či energetické pole chybějících částí?1 Na odpověď na tuto otázku si budeme muset ještě nějakou dobu počkat. Proto se vraťme zpátky k technickým základům Kirlianovy fotografie.

Oscilátor, který vyprodukuje 75 až 200 tisíc oscilací za sekundu, lze propojit s různými optickými přístroji. K pokusu potřebujeme už jen zkoumaný předmět, fotomateriál a pár svorek, které jsou spojeny s generátorem. Když se zapne oscilátor, vznikne mezi svorkami vysokofrekvenční pole. To ve zkoumané látce cosi nabudí a zviditelní paprsky, které pouhým zrakem nedokážeme vnímat. Viditelné pro nás budou až na fotografii. Fotoaparát v tradičním slova smyslu ostatně pro tento neobvyklý způsob zobrazování nepotřebujeme.

Výsledky, kterých Semjon Davidovič Kirlian a jeho pozdější početní napodobitelé dosáhli, ale hovoří samy za sebe. Když list právě utržený z rostliny vložíme do vysokofrekvenčního pole, vykazuje spoustu světelných bodů. U okrajů listu hýří barvami a vytváří tyrkysové a červenavě plamenné vzory, které jako by vycházely ze speciálních „kanálů“. Prst na obrázku vypadá jako topograficky složitá krajina s body, čárami, světelnými krátery a svítícími ohni. Některé partie prstu připomínají rozžehnuté lucerny z tykví, jaké děti často používají na britsko-amerických oslavách Halloweenu – což je noc z 31. října na 1. listopadu.

Na snímcích bylo vidět jakési vyzařování předmětů umístěných ve vysokoenergetickém poli. Zpočátku se Kirlianovi spokojili se záběry, které ukazovaly stav jakoby „zamrzlý“ v okamžiku pořízení snímku. Manželé Kirlianovi ale brzy vyvinuli přístroj, který umožňoval sledovat a filmovat pokus dokonce i v pohybu. Jako první dal ruku pod čočku Semjon Davidovič a zapnul oscilátor. To, co při tom uviděl, popsal následovně:

„Ruka teď vypadala jako Mléčná dráha na hvězdnatém nebi. Na pozadí modré a zlaté se na ruce odehrávalo cosi, co se podobalo ohňostroji. Rozsvítily se různobarevné pochodně, potom jiskry, blesky, jiskry, světla. Pár světel žhnulo delší dobu jako světelné koule, jiné se naproti tomu jen krátce zableskly. Jiné zase v pravidelných intervalech jiskřily.“22

Hry světla a jisker u živé hmoty: Jsme snad sami sobě ohňostrojem? Nebo se podařilo zviditelnit onu tajuplnou sílu, která se skrývá za naší existencí? „Mrtvá“ hmota sice pod aparaturou září také, ale obraz se nemění. Například u mince vidíme stále stejný světelný vzor, slabou „auru“, a už vůbec žádné svítící body.

Fantomová bolest – ztracené části těla jsou opět vidět

Jakmile však máme co do činění s „živými“ pokusnými objekty, vyzařování se v mnoha ohledech změní a vytváří neustále se proměňující vzory. Nápadnější už rozdíl ani být nemůže.

Velice nápadné výsledky přinášejí také experimenty s rostlinami. List právě utržený ze stromu se vyznačuje, jak jsme už uvedli, silnou luminiscencí se zdánlivě nepřeberným množstvím světelných bodů. Pokud však byl list utržen už před nějakou dobou, nevydává už žádné „plamínky“ a světelné body postupně mizí. Když naproti tomu utrhneme kousek z již odděleného listu, je na Kirlianově fotografii často patrný jakýsi „energetický most“ mezi oběma částmi (viz také v obrazové části). Anebo se dokonce ukážou části listu, které tu už vůbec nejsou.

Při celé řadě vzrušujících experimentů, které byly prováděny v jedné jihoamerické laboratoři, byla nejdřív zaregistrována „aura“ již odtrženého, ale zatím kompletního listu. Potom byl vystřižen malý kousek. Na místě vystřelily z rány jasné „plameny“, jako by list krvácel nebo křičel bolestí. Potom byl nyní už nekompletní list znovu vložen do vysokoenergetického pole a ukázalo se cosi fenomenálního. Bez ohledu na ztrátu části listu se zdálo, že energetické schéma celého listu je i nadále zachováno. Chybějící kus byl vyplněn jakousi „fantomovou špičkou“. Na fotografii nebylo vidět žádné zmrzačení.24 Dokonce i čerstvě poražený strom prý zůstal na svém stanovišti určitou chvíli „viditelný“, jak by nebyl pokácen.

Poté, co se manželům Kirlianovým podařilo pomocí vysokofrekvenční fotografie zviditelnit to, co bylo dosud neviditelné, nadešel čas na – přiznávám, že hrůzostrašný – experiment. V jistém smyslu srovnatelný s již popsaným experimentem, který se později podařil s porušeným listem v jihoamerické laboratoři. Bylo to v době druhé světové války. Nemocnice byly plné pacientů, kteří ve válce přišli o ruce či nohy. A skutečně se při tom podařilo u těchto postižených lidí zviditelnit stále ještě existující „auru“ ztracených končetin.25 Parapsychologie vysvětluje takzvané fantomové bolesti, které amputované končetiny často způsobují, odkazem na existenci astrálního těla.1 Školská medicína hovoří jen o prostém podráždění nervových zakončení.