Copyright © 2017 by JP Delaney

Title-page photograph © iStockPhoto / Evgeny Sergeev

Published in cooperation with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved

Translation © 2017 by Milena PellarováISBN

ISBN 978-80-249-4875-1

Panu Darkwoodovi, kterého dříve nesmírně zajímala romantická láska a všechno, co k ní měl kdo říct, už toto téma lezlo na nervy. Proč se milenci neustále opakují? Copak je nikdy neunaví se poslouchat?

Eve Ottenbergová, The Widow’s Opera

Jako všichni závislí jednají sérioví vrazi podle určitého scénáře a vzorce svého chování přímo posedle opakují.

Robert D. Keppel a William J. Birnes, Signature Killers

Pacient si nepamatuje nic z toho, co v sobě potlačil, ale příslušný zážitek reprodukuje, a to nikoli jako vzpomínku, ale jako činnost – opakuje ho, aniž o tom ví.

Sigmund Freud, „Remembering, Repeating and Working-Through“

To, že nechávám obrazy neustále se opakovat – v případě filmu „běžet“ –, vychází z mého přesvědčení, že se všichni celý život díváme, ale neuvědomujeme si, co vidíme.

Andy Warhol

1. Napište prosím seznam všeho, co považujete ke svému životu za nezbytné.

TEHDY: EMMA

Je to moc hezký byteček, zahlaholí realitní agent a v hlase mu zazní něco jako opravdové nadšení. V okolí najdete veškerou občanskou vybavenost. A podívejte se na tu soukromou střechu tady pod oknem. Bude-li domácí souhlasit, mohli byste si tam udělat terasu.

To by bylo prima, přitaká Simon a vyhne se mému pohledu. Už od okamžiku, kdy jsem vkročila dovnitř a té střechy si všimla, mi bylo jasné, že sem se rozhodně nenastěhuju. Si to ví, ale ještě chvíli nechce agentovi nic říct, aby nevypadal jako hrubec. Možná taky doufá, že jestli budu bláboly toho člověka poslouchat dost dlouho, nechám se zviklat. Agent je přesně jeho typ: mazaný, sebevědomý a výřečný. Nejspíš čte časopis, v němž Simon pracuje. Ještě než jsme vylezli po schodech, už spolu klábosili o sportu.

A tady máte prostornou ložnici, vykládá. Je tu spousta – Nemá to cenu, přeruším jeho chvalozpěv. Nám to nevyhovuje.

Agent zvedne obočí. Na trhu teď není moc na výběr, poučí mě. Tenhle byt bude do večera pryč. Dneska se na něj přijde podívat dalších pět zájemců, a to jsme ho ještě ani nedali na web.

Není dost bezpečný, prohlásím bezvýrazně. Tak půjdeme? Všechna okna mají uzamykatelné kličky a zámek na dveřích nezvládne ani ten nejšikovnější zloděj, namítne agent. Pokud jste tak zatížená na bezpečnost, mohli byste si samozřejmě pořídit alarm. Podle mého by proti tomu majitel nic neměl.

Teď už mluví jen k Simonovi. Prý zatížená na bezpečnost! To se už mohl rovnou zeptat: Není ta vaše slečna trochu hysterka?

Počkám venku, oznámím a otočím se k odchodu.

Agent si uvědomí, že to přehnal, a rychle dodá: Jestli se vám nezamlouvá čtvrť, možná byste se měli podívat, co je volného na západ odtud.

To jsme už udělali, odvětí Simon. Nic, co se tam nabízí, si nemůžeme dovolit, leda by to mělo velikost krabice od bot.

Očividně se snaží potlačit podráždění, ale už jenom skutečnost, že se musí držet, mě pořádně vytočí.

V Queen’s Parku mám dvoupokoják, navrhne agent. Je sice trochu zašlý, ale…

Viděli jsme ho, skočí mu Simon do řeči. Nakonec jsme došli k závěru, že je moc blízko sídliště. Tón jeho hlasu jasně říká, že místo „my“ myslí „ona“.

Nebo bych vám mohl nabídnout třípokoják, který se zrovna uvolnil v Kilburnu a –

Ten taky nepřichází v úvahu. Těsně vedle jednoho okna vede okapová roura.

Agent zvedne tázavě obočí.

Někdo by po ní mohl vylézt nahoru, vysvětlí Simon.

Aha. No, nájemní sezona ještě pořádně nezačala. Asi byste měli trochu počkat.

Agent zjevně usoudí, že ho zbytečně okrádáme o čas, a taky začne ustupovat ke dveřím. Radši vyjdu ven na podestu, abychom se na prahu nestřetli.

Ze starého bytu jsme už dali výpověď, vykládá Simon. Moc možností nemáme. Ztiší hlas. Podívejte, kamaráde, před pěti týdny nás vykradli. Vloupali se k nám dva zmetci a vytáhli na Emmu nůž. Proto je tak nervózní, chápete?

Ježíši, vydechne agent. Do hajzlu. Kdyby se to stalo mojí přítelkyni, tak nevím, co bych dělal. Koukněte, třeba to k ničemu nebude, ale… Hlas se mu vytratí.

Ano? pobídne ho Simon.

Zmínil se někdo v kanceláři o čísle jedna ve Folgate Street? Nevzpomínám si. Uvolnilo se zrovna teď?

Ne, to ne.

Agent se zatváří nejistě, jako by nevěděl, jestli má pokračovat. Ale je k mání? naléhá Simon.

Teoreticky. A je to senzační nemovitost. Přímo fantastická. Úplně jiná liga než tohle. Ale majitel… pedant je slabé slovo.

Kde to je?

V Hampsteadu, vlastně spíš v Hendonu. Ale nebojte, je tam klid. Emmo?! zavolá Simon.

Vrátím se dovnitř. Mohli bychom se tam jet podívat, prohlásím. Máme to na půl cesty.

Agent přikývne. Zastavíme se v kanceláři a vyzvedneme podmínky pronájmu. Naposledy jsem to tam ukazoval už bůhvíkdy. Takové bydlení nevyhovuje každému, ale myslím, že zrovna pro vás by bylo jako dělané. Promiňte, nemyslel jsem to zle.

TEĎ: JANE

„Tenhle byl poslední.“ Agentka – jmenuje se Camilla – zaťuká prsty na volant. „Takže bychom se měly rozhodnout.“

Vzdychnu si. Byt ve zchátralém činžáku u West End Lane, který jsme právě viděly, je jediný, který si můžu finančně dovolit. Ve chvíli, kdy jsem samu sebe přesvědčila, že mi bude vyhovovat a vůbec mi nevadí odlupující se tapety, slabý pach jídla z dolejšího bytu, ložnice podobná noře a koupelna bez větrání prokvetlá plísní, uslyšela jsem zvenku staromódní ruční zvonec a všude se rozlehl dětský křik. Přešla jsem k oknu a zjistila, že naproti je škola. Viděla jsem do třídy, kde si hrály nejmenší děti a kde okna zdobili králíčci a kachničky vystřižení z papíru. Zabolelo mě v podbřišku.

„Myslím, že tady by to nešlo,“ vypravila jsem ze sebe.

„Opravdu?“ podivila se Camilla. „Škola vám vadí? Bývalí nájemníci říkali, že se jim ten povyk líbí.“

„Zřejmě ne tolik, aby tady zůstali.“ Otočila jsem se ke dveřím.

„Půjdeme?“

Cestou zpátky do kanceláře Camilla dlouho takticky mlčí. „Jestli se vám nezamlouvalo nic, co jsem vám dnes ukázala,“ řekne nakonec, „měly bychom se smířit s tím, že za činži dáte víc.“

„Jenže já bohužel nemám z čeho dávat,“ odpovím suše a obrátím oči k okénku.

„V tom případě byste si neměla vybírat,“ odsekne.

„Pokud jde o ten poslední byt… vedle školy nechci bydlet z čistě osobních důvodů. Teď bych to rozhodně nezvládla.“

Přejede mi pohledem břicho, které mám po těhotenství pořád trochu povolené, okamžitě pochopí a rozšíří se jí oči. „Ach,“ vydechne. Není tak hloupá, jak vypadá, a mně se uleví, že jí nic víc nemusím vykládat.

Chviličku přemýšlí.

„No, je tu ještě jeden byt. Neměli bychom ho ukazovat bez majitelova výslovného svolení, ale občas to děláme. Některým zájemcům nahání husí kůži, kdežto mně osobně se zdá úžasný.“

„Úžasné bydlení, které bych mohla zaplatit? Nemluvíte doufám o hausbótu, že ne?“

„Bože, to vůbec! Naopak. Jde o moderní dům v Hendonu. Má jenom jednu ložnici, ale je velmi prostorný. Patří architektovi, který ho postavil. Už si udělal moc dobré jméno. Kupujete někdy oblečení ve Wandereru?“

„Wanderer…“ V minulém životě, když jsem ještě měla pořádné, dobře placené zaměstnání a spoustu peněz, jsem do obchodu téhle firmy na Bond Street občas zašla. Je to ultraminimalistické zařízení, kde na silných kamenných kvádrech leží jako panenské obětiny pár drahých kousků, které vám vženou slzy do očí, a kde obsluhují prodavačky v černém kimonu. „Občas. Proč?“

„Všechny jejich obchody navrhuje ateliér Monkford a partneři. On je techno-minimalista nebo tak něco. V tom baráku je spousta skrytých přístrojů a technického vybavení, ale jinak je tam prázdno.“ Camilla na mě vrhne zkoumavý pohled. „Musím vás varovat… některým lidem připadá ten styl trochu moc… strohý.“

„To by mi nevadilo.“

„A…“

„Ano?“ pobídnu ji, když se odmlčí.

„Majitel uzavírá s nájemci jinou smlouvu, než bývá zvykem,“ pokračuje váhavě.

„Co máte konkrétně na mysli?“

Camilla vyhodí blinkr a přejede do levého pruhu. „Nejdřív se na ten dům podíváme, a když se vám bude líbit, vysvětlím vám to.“

TEHDY: EMMA

Ano, ten dům bere dech. Je neobyčejný, skvělý, neuvěřitelný. Nedá se slovy popsat.

Z ulice by to člověk vůbec nepoznal. Na kopci ke Cricklewoodu stály jako figurky vystřižené z novin dvě řady vysokých obyčejných baráků z červených cihel a s viktoriánskými stahovacími okny, jaké člověk vidí v celém severním Londýně, a jeden druhému se podobaly jako vejce vejci. Lišily se jenom přední dveře a malá barevná okénka nad nimi.

Na rohu ulice se za plotem krčila malá kostka ze světlého kamene. To, že nejde o obří těžítko, ale skutečně o dům, naznačovalo jen několik jakoby náhodně rozházených horizontálních škvír ze skla.

Páni, pronese Simon pochybovačně. To je ono?

Přesně tak, přisvědčí agent vesele. Folgate Street číslo jedna. Odvede nás za roh, kde jsou ve zdi dveře, které člověk skoro nerozezná. Nikde nevidím zvonek, vlastně ani kliku nebo poštovní schránku, žádnou jmenovku, vůbec nic, co by svědčilo o tom, že tu někdo bydlí. Agent do dveří strčí a ty se otevřou.

Kdo tady teď žije? zeptám se.

Nikdo, odpoví a poodstoupí, abychom kolem něj mohli projít. Tak proč nebylo zamčeno? vypísknu nervózně a na prahu se zastavím.

Agent se ušklíbne. Ale ono bylo. Na chytrém telefonu mám digitální klíč. Pomocí jediné aplikace mám nad vším úplnou kontrolu. Stačí, když zmáčknu nastavení a změním Neobsazeno na Obsazeno, a pak to už jde automaticky – senzory v domě si přečtou kód a dovolí mi vejít. Kdybych měl digitální náramek, smartphone bych ani nepotřeboval.

To si snad děláte legraci, vyjekne Simon a na dveře se upřeně zadívá. Mám co dělat, abych se nerozesmála. Všechny technické vymoženosti ho uvádějí v nadšení a dům, který může člověk ovládat telefonem, pro něj představuje hotové Vánoce.

Vejdu do úzké předsíně, která není větší než skříň. Je v ní tak málo místa, že se do ní s agentem sotva vejdeme, a tak bez pobídky pokračuju dál.

Tentokrát obdivně vydechnu já. Interiér je opravdu velkolepý. Obrovskými okny, která mají výhled na maličkou zahrádku a vysokou kamennou zeď, proudí dovnitř záplava světla. Prostor není velký, ale vůbec to tak nepůsobí. Zdi i podlaha jsou ze světlého kamene a dole u země se táhne zářez, takže se zdá, že stěny plavou ve vzduchu. A všude je prázdno. Nedá se říct, že tady chybí zařízení – na jedné straně místnosti stojí kamenný stůl s velmi elegantními designovými jídelními židlemi a dlouhá nízká pohovka potažená silnou látkou krémové barvy –, ale nikde není nic, čeho by se mohlo zachytit oko. Žádné dveře, skříňky, obrázky, okenní rámy, dokonce ani elektrické zásuvky, svítidla nebo – nechápavě se rozhlédnu – vypínače. A přestože nemá člověk dojem, že je dům opuštěný a nikdo v něm nikdy nebydlel, není zde jediný osobní předmět.

Panebože! vypísknu. Hlas mi zní podivně tlumeně. Uvědomím si, že z ulice sem nedoléhá jediný zvuk. Svist pneumatik, pískání autoalarmů ani pokřikování lešenářů, které se ozývá po celém Londýně, tady není slyšet.

Takhle reaguje většina lidí, přisvědčí agent. Promiňte, ale majitel trvá na tom, že se každý musí zout. Byli byste tak laskavi?

Shýbne se a rozváže si nápadné módní boty, my uděláme totéž. Potom, jako by z něj bezedná, omračující prázdnota domu vysála veškerou výmluvnost, chodí kolem beze slova a žasne stejně jako my.

TEĎ: JANE

„Je krásný,“ prohlásím. Dům je uvnitř stejně elegantní a úpravný jako umělecká galerie. „Jedinečný.“

„Viďte?“ opáčí Camilla. Natáhne krk a vzhlédne k holým stěnám z kamene smetanové barvy, které se tyčí až ke střeše. Do patra se jde po nejjednodušším schodišti, jaké jsem kdy viděla. Neleštěné kamenné stupně vypadají jako vytesané do skály a vznášejí se vzhůru, aniž je chrání zábradlí nebo jiná viditelná zábrana. „Pokaždé když sem přijdu, doslova mi vezme dech. Naposledy jsem tu byla s nějakými studenty architektury – mimochodem, to patří k podmínkám smlouvy. Každého půl roku sem musíte pustit návštěvníky. Ale na rozdíl od turistů, kteří při prohlídkách hradů házejí žvýkačku na koberce, se vždycky chovají velmi slušně.“

„Kdo tady teď bydlí?“

„Nikdo. Už skoro rok.“

Pohlédnu přes prázdnotu před sebou do další místnosti, pokud je místnost správné slovo pro pokračování prostoru, který nemá vchody, natožpak dveře. Na dlouhém stole stojí nádoba s tulipány, jejichž sytě rudé květy vypadají na světlém kameni jako cákance krve. „Kdo sem tedy dal ty kytky?“ Přistoupím ke stolu a přejedu po něm prstem. Nenajdu na něm ani smítko prachu. „A kdo tu uklízí?“

„Každý týden chodí paní z úklidové firmy. To je další podmínka – tu firmu si musíte nechat. Stará se i o zahradu.“

Vyhlédnu z okna, které sahá až k podlaze. Pro to, co za ním spatřím, se výraz „zahrada“ taky moc nehodí. V podstatě je to uzavřený dvorek o rozloze asi šest krát pět metrů, vydlážděný stejným kamenem jako podlaha, na které stojím. U vzdálenější zdi se zelená půlovál trávníku sestříhaného tak vzorně jako na golfovém hřišti. Nikde nevidím žádné květiny. Vlastně kromě toho trávníku není na zahrádce vůbec nic živého. Jediný další dekorativní prvek představuje několik kol šedivého štěrku.

Otočím se zpátky a napadne mě, že ten dům potřebuje jen trochu barvy a něco, co by ho zlidštilo a zjemnilo. Pár koberců a ozdobných předmětů, a byl by opravdu krásný, jako z časopisu o stylovém bydlení. Poprvé za strašně dlouhou dobu ve mně vzplane jiskřička radostného vzrušení. Že by se štěstí konečně obrátilo?

„No, připadá mi to docela rozumné,“ zamumlám. „To je všechno?“

Camilla se nejistě usměje. „Když jsem řekla další podmínka, měla jsem na mysli jednu z těch přijatelnějších. Víte, co je to omezující smluvní ujednání?“

Zavrtím hlavou.

„Právoplatná ustanovení, která nelze zrušit ani v případě, že nemovitost přejde na jiného majitele. Obvykle se týkají práv na nakládání s objektem, například otázky, smí-li ho nabyvatel využívat jako sídlo firmy a podobně. Pokud jde o tento dům, podmínky nájemní smlouvy jsou zároveň omezující ujednání, takže nájemník nemůže po majiteli chtít, aby je upravil nebo změnil. To znamená, že se s nájemní smlouvou nedá hnout.“

„Můžete mi to nějak konkrétně přiblížit?“

„V podstatě jde o seznam příkazů a zákazů. Vlastně především o zákazy. Pokud se nájemník nedohodne s majitelem předem, nesmí tady nic předělat. Nemůžete sem dát koberce, obrazy, pokojové květiny ani ozdobné předměty nebo knihy –“

„Ani knihy? To snad ne!“

„Na zahradě nesmíte nic vysázet, okna musíte nechat bez závěsů –“

„Jak zabráním tomu, aby mě budilo světlo?“

„Skla jsou fotosenzitivní a v případě potřeby sama ztmavnou.“

„Takže žádné závěsy. Ještě něco?“

„Ale ano,“ přitaká Camilla a mého ironického tónu si nevšímá.

„Celkem je těch podmínek asi dvě stě. Ovšem nejvíc zájemců ztroskotá na té poslední.“

TEHDY: EMMA

… Žádná světla kromě těch, která tady už jsou, prohlásí agent. Žádné prádelní šňůry ani koše na papír. Nesmíte tu kouřit, používat tácky nebo prostírání, dát si sem polštářky, dekorativní předměty, nábytek…

No to je na hlavu, pohorší se Simon. Kde na to bere právo? Sestavit nábytek z IKEY mu v našem současném bytě trvalo několik týdnů, takže si ho cení, jako by na něj vlastnoručně porazil stromy a nařezal prkna.

Já vám říkal, že ty podmínky jsou dost tvrdé, připomene mu agent a pokrčí rameny.

Vzhlédnu ke stropu. Když už mluvíme o světlech, jak se zapínají? zeptám se.

Nemusíte na ně ani sáhnout. Ovládají je ultrazvukové detektory pohybu a senzory, které svit regulují podle intenzity světla venku. Jde o stejnou technologii, jako když se vám při setmění zapnou reflektory u auta. Vy si jenom vyberete režim, například Práce, Odpočinek, Intimita a tak dále. V zimě dokonce podobně jako lampy při fototerapii vyzařují UV paprsky proti depresi.

Na Simona udělá výklad tak obrovský dojem, že se nad zákazem laciného nábytku přestane rozčilovat.

Topení je pochopitelně v podlaze, pokračuje agent, který vycítil, že jsme se chytili. Teplo čerpá z hlubinného vrtu přímo pod domem. Všechna okna mají trojskla, takže je dům naprosto soběstačný, a dokonce vrací proud do přenosové soustavy. Tady nikdy platit účet za energie nebudete.

Simon se tváří tak blaženě, jako by poslouchal rajskou hudbu. A co bezpečnost? vyjedu ostře.

Všechno funguje podle stejného systému. Vidět to není, ale ve vnější zdi je zabudované poplašné zařízení. Všechny místnosti mají senzory – tytéž, které rozsvěcejí světla. Systém je inteligentní. Naučí se, kdo jste a jaký máte denní program, a pokud by se sem chtěl dostat někdo cizí, zeptá se vás, jestli smí dotyčný dovnitř.

Emmo?! zavolá Simon. Tu kuchyň musíš vidět!

Mezitím přešel do prostoru po straně, kde stojí kamenný stůl. Nejdřív nechápu, z čeho poznal, že jde o kuchyni, ale pak si všimnu, že podle zdi se táhne kamenná linka. Na jednom konci nad ni trčí tenká ocelová trubka, což je zřejmě vodovodní kohoutek. Dřez má podobu mělké prohlubně. Na druhém konci uvidím čtyři malé otvory. Agent nad jedním mávne rukou a okamžitě z něj se zasyčením vyskočí plamínek.

Abraka dabra! Tady máte sporák. A architekt místo kuchyň radši říká refektář. Agent se ušklíbne, aby dal najevo, že mu to připadá uhozené.

Když se podívám blíž, zjistím, že mezi některými kamennými panely na stěnách jsou úzké drážky. Na jednu položím prst a kámen se s pomalým pneumatickým vzdechem odsune. Za ním se schovává malá skříňka.

Ukážu vám, jak to vypadá v patře, navrhne agent.

Schodiště sestává z kvádrů zapuštěných na jedné straně do zdi. Pro děti to očividně bezpečné není, poznamená, když nás vede nahoru. Dávejte pozor, ať nespadnete.

Budu hádat, zasměje se Simon. Zábradlí a dětská schodišťová vrátka jsou zakázané, viďte?

Ano, a taky domácí mazlíčci, přisvědčí agent.

Ložnice je stejně holá jako ostatní části domu. Vestavěná postel sestává z kamenného podstavce, na kterém leží matrace srolovaná jako futon. Koupelna za zdí není oddělená dveřmi. Zatímco prázdnota v přízemí mě šokovala a připadala mi sterilní, tady působí klidně a skoro útulně.

Vypadá to jako luxusní vězeňská cela, prohodí Simon.

Já vám říkal, že každému se to nelíbí, odvětí agent. Znáte to, někdo má rád holky, jiný…

Simon opře ruku o stěnu u postele a odsune další panel. Za ním vidíme skříň. Nevejde se do ní víc než deset kousků oblečení.

Jedno z pravidel zní, že se nikdy nebude nic povalovat na podlaze, varuje nás agent pobaveně. Všechny věci musíte uklízet.

Simon se zamračí. Jak by to mohl majitel zjistit?

Ve smlouvě stojí, že souhlasíte s pravidelnými kontrolami. Navíc, jestliže nájemník poruší nějaké pravidlo, uklízečka o tom firmu informuje.

S tím ať jde někam, odsekne Simon. To bych si připadal zase jako ve škole. Přece se nenechám buzerovat, že házím na zem špinavé košile.

Ale já si něco uvědomím. Od okamžiku, kdy jsem do domu vkročila, jsem jedinkrát nedostala záchvat úzkosti a nepřipomněla si, co mě nedávno potkalo. Dům je tak dokonale odříznutý od okolního světa, že se v něm cítím jako v doupěti, kam za mnou nikdo nemůže. Zničehonic mi vytane na mysli replika z mého nejoblíbenějšího filmu: To ticho a ta nádhera, tam se ti nemůže stát nic špatnýho.

Uznávám, že je ten barák výjimečný, připustí Simon, a kdyby nebylo všech těch zákazů, nejspíš bychom o něj měli vážný zájem. Ale oba jsme nepořádní. Na Emmině straně ložnice to vypadá, jako když ve Francouzské spojce vybuchne bomba.

V tom případě…, zamumlá agent a přikývne. Mně se tu moc líbí, vyhrknu impulzivně. Vážně? opáčí Simon s údivem.

Je to zvláštní, ale… podle mě to dává smysl. Když někdo vytvoří něco tak fantastického, pochopitelně chce, aby tam lidi žili, jak si představoval. Jinak by to přece přesně takhle nepostavil. Je to ohromné. Nikdy jsem nic takového neviděla, ani v časopisech. Jestliže za takovéhle bydlení musíme zaplatit tím, že budeme udržovat pořádek, tak bychom snad po sobě uklízet mohli, ne?

Bezva, hlesne Simon nejistě. Taky se ti tady líbí?

Když se to zamlouvá tobě, tak jsem pro.

Ne, nehloupni, myslíš to vážně? Byla by to velká změna. Nepůjdu do toho, leda bys opravdu chtěl.

Agent nás pozorně sleduje a baví se, jak se výměna názorů vyvíjí. Ale takhle to mezi námi chodí. Já si něco vezmu do hlavy, Simon o tom chvíli dumá a nakonec souhlasí.

Máš pravdu, poznamená pomalu. Lepší bydlení neseženeme. A když chceme obrátit list… byl by to nadějnější začátek, než kdybychom se přestěhovali do standardního dvoupokojáku, ne?

Otočí se k agentovi. Co přijde teď?

No, bude to trochu komplikované, odpoví agent.

TEĎ: JANE

„Poslední podmínka zní jak?“

„Divila byste se, kolik lidí tady chce navzdory všem těm zákazům bydlet. Poslední překážka, kterou musíte překonat, je architekt. Každého nájemníka chce schválit.“

„Myslíte osobně?“

Camilla přikývne. „Pokud se zájemce tak daleko vůbec dostane. Napřed musí vyplnit velmi podrobný dotazník a podepsat, že si přečetl pravidla a podrobí se jim. Jestliže se budete majiteli zamlouvat, pozve si vás na pohovor, a to tam, kde zrovna bude. Posledních několik let žil v Japonsku – stavěl v Tokiu mrakodrap –, ale už se vrátil. Obvykle však k rozhovoru ani nedojde. Do kanceláře nám pošle e-mail, že žádost zamítá. Bez vysvětlení.“

„Jaký typ lidí přijímá?“

Camilla pokrčí rameny. „V kanceláři jsme o tom mluvili a shodli jsme se, že v tom není žádný systém – ale všimli jsme si, že nikdy neprojdou studenti architektury. Určitě nemusíte mít s podobným bydlením předchozí zkušenosti. Vlastně bych řekla, že je to minus. Ale jinak o tom nevím víc než vy.“

Rozhlédnu se. Kdybych tenhle dům postavila já, jakého nájemníka bych si vybrala? Podle čeho bych posuzovala žádosti?

„Jde mu o poctivost,“ řeknu pomalu.

„Promiňte?“ Camilla na mě vrhne nechápavý pohled.

„Tenhle dům nejenom krásně vypadá. Z toho nekompromisního, možná až brutálního pojetí je poznat, že architekt vynaložil veškerý svůj um, přesvědčení a všechny své síly, aby na sto procent odpovídal jeho představám. Ten dům má… já vím, že je to nabubřelé slovo, ale má integritu. Myslím, že majitel hledá lidi, kteří jsou stejně jako on v přístupu k životu naprosto poctiví.“

Camilla znovu pokrčí rameny. „Možná máte pravdu.“ Tón jejího hlasu naznačuje, že mi moc nevěří. „Takže do toho chcete jít?“

Jsem odjakživa opatrná. Málokdy se k něčemu rozhodnu, aniž si to pořádně promyslím, prozkoumám všechny možnosti a zvážím důsledky. Proto mě trochu překvapí, že bez váhání odpovím: „Ano, určitě.“

„Dobře.“ Camillu moje rozhodnutí neudiví. Vždyť kdo by nechtěl v takovémhle domě bydlet? „Pojeďte se mnou do kanceláře a já vám dám dotazník a podmínky smlouvy.“

TEHDY: EMMA

1. Napište prosím seznam všeho, co považujete ke svému životu za nezbytné.

Zvednu pero, ale hned ho zase položím. Vypsat všechno, co potřebuju, by mi zabralo celou noc. Ale pak o tom chvíli přemýšlím a najednou mě do očí udeří slovo nezbytný. Co je pro mě vlastně nezbytné? Oblečení? Od toho vloupání žiju ve dvojích džínách a starém vytahaném svetru. Nějaké šaty a sukně plus slušnější bundičky, střevíce a kozačky bych si nechat chtěla, ale nic jiného by mi nechybělo. Naše fotografie? Všechny je máme zálohované v počítači. Těch pár šperků, které jsem měla, ukradli zloději. A nábytek? Nevlastníme jediný kus, který by ve Folgate Street nevypadal lacině.

Napadne mě, že majitel ten výraz použil záměrně. Kdyby chtěl, abych uvedla, bez čeho se můžu obejít, nikdy bych to nezvládla. Ale nasadil mi do hlavy, že nic z toho není důležité, takže začínám uvažovat, jestli by nebylo lepší, kdybych všechny svoje věci takříkajíc svlékla jako starou kůži.

A o to možná v těch Nařízeních, jak jsme jim se Simonem začali říkat, ve skutečnosti jde. Architekt třeba ani nechce nájemníky na dálku dirigovat, aby mu nezaneřádili jeho nádherný výtvor. Možná je to nějaký experiment se životním stylem.

Takže bychom byli pokusní králíci. Ale mně to vlastně nevadí. Vždyť se chci změnit – chci, aby byl jiný i Simon – a vím, že bez pomoci to nedokážu.

Hlavně bych si přála změnit náš vztah.

Se Simonem jsme spolu od svatby Saula a Amandy, která se konala před čtrnácti měsíci. Ty dva jsem znala z práce, ale jsou trochu starší než já, takže společných kamarádů jsme moc neměli. Simon byl Saulův svědek, svatba byla krásná a romantická a my si hned padli do oka. Chvíli jsme spolu popíjeli a povídali si, potom jsme si zatancovali pár ploužáků a vyměnili si telefonní čísla. Později jsme zjistili, že bydlíme ve stejném penzionu, a jak už to bývá, jedno vedlo k druhému. Druhý den jsem nemohla uvěřit, co jsem udělala. Zase jsem si vzala do postele cizího chlapa, a bylo mi jasné, že ho už nikdy neuvidím a budu si připadat jako děvka, ještě ke všemu zneužitá. Ale dopadlo to úplně jinak. Si mi hned po návratu domů zavolal, ozval se i další den a do konce týdne jsme spolu k překvapení všech našich přátel začali chodit. Divili se hlavně ti jeho. Simon pracuje v jistém časopise mezi samými muži, kteří denně popíjejí, stálou přítelkyni považují za něco jako vadu a ženské obecně jsou pro ně „buchty“, „roštěnky“ nebo „kočky“. Většina článků se týká nejnovějších přístrojů a technologií, ale skoro na každé stránce se skví fotografie nějaké spoře oděné modelky. Pokud jsou tématem článku například mobily, doprovází ho kráska v podprsence a kalhotkách, která mobil drží v ruce. Pojednává-li o laptopech, dívka je stále polonahá, ale má na nose brýle a ťuká do klávesnice. Jestliže text probírá spodní prádlo, slečna ho nemá na sobě, ale před sebou, jako by ho právě svlékla. Na večírky, které časopis občas pořádá, se všechny modelky dostaví oblečené skoro stejně jako na těch fotkách a v nejbližším vydání se mohou jejich vnadami kochat čtenáři až do bezvědomí. Tohle prostředí mi nevyhovuje a Simon se mi už na začátku naší známosti svěřil, že on se v něm taky necítí. Prý se mu líbím mimo jiné proto, že jsem „z masa a krve“ a těm holkám se ani trochu nepodobám.

Na svatbách je něco, co vztah popožene kupředu. Simon mě požádal, abych se k němu nastěhovala, jen pár týdnů potom, co jsme se seznámili. Tomu se lidé z našeho okolí taky divili – obvykle v tomto směru dívka naléhá na chlapce, protože se buď touží vdát, nebo se aspoň posunout dál. U nás to bylo úplně naopak. Možná proto, že Si je starší než já. Že jsem ta pravá, prý poznal hned, jak mě poprvé uviděl. Mně se na něm líbilo, že ví, co chce, a že chce především mě. Ale nikdy mě nenapadlo se sama sebe zeptat, jestli pro mě znamená totéž co já pro něj. A v poslední době, po tom vloupání, kdy jsme si řekli, že se z jeho starého bytu vystěhujeme a najdeme si něco jiného, jsem si začala uvědomovat, že nastal čas, abych se rozhodla. Život je moc krátký, aby ho člověk trávil ve vztahu, který nemá budoucnost.

Pokud to tedy opravdu je náš případ.

Chvíli o tom přemýšlím, mimoděk přitom okusuju konec propisky a drtím mezi zuby ostré úlomky plastu. Stejně jako okusování nehtů je to zlozvyk, kterého se nedokážu zbavit. Možná se mi to v domě na Folgate Street podaří. Třeba ze mě nové bydlení udělá lepšího člověka – do mého chaotického života vnese kázeň a řád a stane se ze mě žena, která si stanovuje cíle, plánuje úkoly a každé rozhodnutí dovede do konce.

Znovu pohlédnu do formuláře. Chci na otázku odpovědět co nejstručněji a prokázat, že chápu, o co architektovi běží.

A najednou mi dojde, jaká je správná odpověď.

Nechám políčko prázdné. Stejně prázdné, čisté a dokonalé, jako je interiér domu číslo jedna ve Folgate Street.

Později ukážu dotazník Simonovi a vysvětlím mu, proč jsem do první kolonky nic nenapsala. Ale co moje věci? zděsí se. Co moje sbírka?

Ta jeho slavná sbírka je nesourodá kupa suvenýrů NASA, kterou pečlivě shromažďuje celá léta, většinou do krabic pod postelí. Mohl bys ji dát do skladiště, navrhnu. Pobaví mě, že se skutečně dohadujeme, jestli kvůli pár kouskům harampádí z eBaye podepsaných Buzzem Aldrinem a Jackem Schmittem odmítneme bydlet v nejúžasnějším baráku, jaký jsme kdy viděli, ale zároveň mě rozčílí, že Simon vážně může pokládat své astronauty za důležitější než to, co mě potkalo. Vždycky jsi říkal, že jim chceš vyhradit nějaké lepší místo, připomenu mu.

Bednu ve skladišti jsem rozhodně na mysli neměl, zamumlá trucovitě.

Jsou to jen věci, snažím se ho utěšit. A na těch přece nezáleží, ne? Vím, že se schyluje k další hádce, a vzmáhá se ve mně vztek. Už zase jsi předstíral, že něco uděláš, a já ti na to skočila! mám chuť zařvat. A už zase se z toho v poslední chvíli snažíš vykroutit!

Samozřejmě se ovládnu a mlčím.

Psycholožka Carol, ke které po tom vloupání chodím na terapii, mě ujišťuje, že hněv je dobré znamení. Svědčí podle ní o tom, že jsem se nenechala zlomit nebo co. Bohužel se vždycky zlobím jen na Simona. To je prý taky normální. Ti, kdo nám jsou nejblíž, odnášejí naše nálady nejhůř.

No dobře, dobře, odvětí Simon rychle. Sbírka půjde do skladiště. Ale máme ještě jiné věci a –

Jsem na tu prázdnou kolonku ve formuláři hrozně pyšná a chci si ji zachovat. Klidně se bez nich obejdeme, přeruším ho netrpělivě. Začneme úplně znovu.

Tak jo, souhlasí, ale já na něm vidím, že se mě jenom snaží uchlácholit, abych nevybuchla. Stoupne si ke dřezu a začne ostentativně umývat špinavé hrnky a talíře, které jsem tam naházela. Myslí si, že bez bince kolem sebe žít nedokážu, protože nejsem dost ukázněná. Pořád říká, že nepořádek přitahuju jako magnet a větší bordelářku aby pohledal. Ale přesně z toho důvodu to musím zkusit. Chci ze sebe udělat nového člověka. A skutečnost, že do toho půjdu s někým, kdo si namlouvá, že mě zná a že na to nemám, mě pěkně vytáčí.

Třeba tam budu schopná pustit se do té knihy, dodám. Nutíš mě do ní už věčnost a tam je božský klid.

Něco zabručí a je na něm vidět, že jsem ho nepřesvědčila. Nebo začnu psát blog o bydlení.

Chvíli o tom nápadu uvažuju a probírám ho ze všech stran. Takový blog by byl super. Mohla bych mu dát název Moje minimalistické já. Moje minimalistická cesta. Nebo třeba něco jednoduššího, například Mini miss.

Hned se začnu hrozně těšit. Kolik čtenářů by mohl přitáhnout? Třeba získám nějakou inzerci, nechám zaměstnání a udělám z něj populární časopis o životním stylu. Emma Matthewsová, Královna střídmosti.

Takže zrušíš ostatní blogy, které jsem ti založil? zeptá se Simon a já se naježím, protože tím zpochybňuje, že to myslím vážně. Je pravda, že Londýňanka má jenom čtyřiaosmdesát čtenářů a Žena z románu pro ženy pouze osmnáct, ale nikdy jsem neměla dost času se jim pořádně věnovat.

Znovu se podívám na dotazník. Máme za sebou první otázku, a už se hádáme. Čeká jich na nás ještě třicet čtyři.

TEĎ: JANE

Očima přelítnu dotazník. Některé otázky jsou opravdu zvláštní. To, co by si chtěl nájemník s sebou vzít nebo jaké vybavení by změnil, je k věci, ale co třeba:

23. Obětoval/a byste vlastní život za záchranu deseti cizích lidí?

24. Deseti tisíc?

25. Tlouštíci ve vás vzbuzují a) soucit, b) znechucení?

Uvědomím si, že jsem s tou integritou měla pravdu. Otázky představují něco jako psychodiagnostický test. Ale integrita není výraz, který realitní agenti používají moc často, a tak není divu, že se Camilla tvářila pochybovačně.

Než dotazník vyplním, najdu si na Googlu „ateliér Monkford a partneři“. První odkaz mě zavede na jejich webovou stránku. Kliknu a uvidím holou zeď ze světle béžového měkkého kamene. Je krásná, ale moc informací z ní člověk nevyčte.

Kliknu znovu a objeví se dvě slova:

DÍLO

KONTAKTY

Vyberu si „Dílo“ a na obrazovce vyskočí seznam:

Výšková budova, Tokio

Monkfordova budova, Londýn

Obchodní centrum Wanderer, Seattle

Plážový dům, Menorca

Kaple, Bruggy

Černý dům, Inverness

Folgate Street číslo 1, Londýn

Pod jednotlivými názvy nenajdu žádný text, jen další snímky dotyčných objektů. Všechny jsou podobně jako dům ve Folgate Street postavené v minimalistickém stylu s důrazem na detail a ušlechtilý materiál. Na fotografiích se nevyskytuje jediný člověk ani nic, co by naznačovalo, že v těch budovách někdo bydlí nebo pracuje. Plážový dům a kaple vypadají skoro stejně. Jsou to masivní kostky ze světlého kamene a zrcadlového skla, které se liší jen výhledem za okny.

Přejdu na Wikipedii:

Edward Monkford (* 1980) je britský techno-architekt vyznávající estetiku minimalismu. V roce 2005 s počítačovým technikem Davidem Thielem a se dvěma dalšími přáteli založil ateliér Monkford a partneři. Společně začali propagovat vývoj inteligentních domů, které představují svébytný organismus bez jakýchkoli vnějších či zbytných prvků.[1]

Na rozdíl od jiných ateliérů pracuje Monkfordův vždycky na jediné zakázce, realizoval proto jenom několik projektů. Nejrozsáhlejší projekt, kterému se v současné době věnuje, je severocornwallské ekoměsto New Austell, kde bude stát 10 000 domů [2]

Sklouznu očima k hodnocení Monkfordovy práce. Podle časopisu Architectural Review je to „vzpurný génius“, Smithsonian o něm napsal, že je to „nejvlivnější britský architekt… mlčenlivý průkopník, jehož neokázalé dílo vychází z promyšlené filozofie“.

Najdu si oddíl „Osobní život“:

V roce 2006, kdy byl dosud poměrně neznámý, se Monkford oženil s Elizabeth Mancariovou, která ateliér Monkford a partneři spoluzaložila. Roku 2007 se jim narodil syn Max. Při stavbě rodinného domu číslo jedna ve Folgate Street (2008–2011), který měl sloužit také jako ukázka, jakým směrem se filozofie talentovaných architektů bude ubírat, přišla manželka se synem nešťastnou náhodou o život.[3] Někteří komentátoři[kteří?] se domnívají, že za příklonem ke strohému minimalistickému stylu, kterým se ateliér později proslavil, stojí právě tato tragédie a Monkfordova následná pracovní dovolená v Japonsku. Po návratu Monkford plány pro číslo 1 ve Folgate Street od základu přepracoval.[4] Dům, který nakonec postavil, získal několik prestižních ocenění včetně Stirlingovy ceny od Královského institutu britských architektů.[5]

Přečtu si konec článku znovu. Takže u zrodu toho domu bylo úmrtí. Vlastně dvě. Dvojnásobná ztráta. Proto jsem se tam cítila tak dobře? Existuje nějaká spojitost mezi těmi prázdnými prostorami a mými vlastními pocity?

Bezděčně pohlédnu na kufr pod oknem, který je plný kojeneckých oblečků.

Přišla jsem o dítě. Moje holčička zemřela a tři dny nato se narodila. Z té zvrácené, nepřirozené posloupnosti, která je proti všem přírodním zákonům, se pořád nemůžu vzpamatovat.

To, že budu muset přivést dítě na svět přirozenou cestou, mi bez obalu sdělil doktor Gifford, specializovaný porodník, který nebyl o moc starší než já. Protože císařský řez je závažná operace, při které hrozí nebezpečí infekce a dalších komplikací, nemocnice ho při perinatálním úmrtí nenabízí. Skutečně řekl „nenabízí“, jako by císař a porod mrtvého dítěte představovaly milou pozornost srovnatelnou třeba s košem ovoce v hotelu. Ale dají mi prý kapačku a budou se snažit, aby se celá ta záležitost odbyla rychle a co možná bezbolestně.

Ale tak já to nechci, myslela jsem si. Chci, aby to bolelo a nakonec ze mě vyšlo živé dítě. Začala jsem uvažovat, jestli má doktor Gifford děti. Ano, usoudila jsem nakonec. Doktoři se žení mladí, obvykle s kolegyněmi, a Gifford je moc milý na to, aby po něm nějaká neskočila. Po návratu domů jí bude u piva před večeří vyprávět, jaký měl den, a použije přitom slova jako perinatální úmrtí, donošenec a možná trochu depresivní. Potom mu dceruška ukáže výkres, který udělala ve škole, a on ji pochválí, že je moc šikovná.

Ze zachmuřených, napjatých tváří sester na porodním sále jsem vyčetla, že i pro ně to bude děsivý zážitek, s něčím takovým se běžně nesetkávají. Ale jim dodávaly oporu pracovní povinnosti, kdežto mě ochromoval příšerný pocit, že jsem selhala. Když mi zavedli kapačku s náloží hormonů, začala sténat žena, která rodila pár metrů ode mě. Myslela jsem na to, že si domů odnese dítě a já vizitku psychologa specializujícího se na traumata z úmrtí blízké osoby. Mateřství. Další podivné slovo, když se nad tím člověk zamyslí. Bude ze mě matka, myslím teoreticky, nebo pro to, co se ze mě stane, existuje nějaký jiný výraz? Už jsem slyšela, jak říkali postpartum místo postnatální.

Někdo se mě zeptal na otce dítěte a já zavrtěla hlavou. Žádného otce, kterého by nemocnice kontaktovala, jsem dodat nemohla. Měla jsem u sebe jen kamarádku Miu, která se nade mnou skláněla s tváří staženou lítostí a strachem. Na vonné svíčky, bazének a iPod s Bachovou hudbou a písničkami Jacka Johnsona, které jsme dlouho dopředu pečlivě vybíraly, jsme si ani nevzpomněly. Ty rekvizity patřily k iluzi, že až nastane můj čas, všechno bude v nejlepším pořádku a průběh věcí budu mít pod kontrolou, protože porod je jen o něco málo náročnější než lázeňská procedura nebo drsnější masáž a nemusím se ničeho bát. S tím, co mě potkalo, jsme rozhodně nepočítaly. Jak mě informoval doktor Gifford, stane se to jedné rodičce ze dvou set a ve třetině případů lékaři nepoznají příčinu. To, že jsem byla zdravá a v dobré fyzické kondici – před těhotenstvím jsem denně cvičila pilates a nejmíň jednou týdně chodila běhat –, nehrálo žádnou roli. Totéž platilo pro můj věk. Některá miminka prostě zemřou. Budu bezdětná a malá Isabel Margaret Cavendishová nikdy nepozná svou matku. Život se nezrodí. Když přišly kontrakce, nadechla jsem se rajského plynu a před očima jsem uviděla odporné sklenice s plody naloženými ve formaldehydu, které jako by vypadly z viktoriánské doby. Sevřela mě hrůza, začala jsem s křikem tlačit a porodní asistentku, která mě varovala, že je ještě moc brzy, jsem vůbec neposlouchala.

Ale jakmile bylo po všem, když jsem porodila nebo snad dala smrt, či jak by se to dalo nazvat, pocítila jsem podivný mír. Zřejmě za to mohly hormony – tentýž koktejl lásky, blaženosti a úlevy, který po porodu ochutná každá novopečená matka. Držela jsem v náručí svou tichoučkou dokonalou holčičku a šeptala jí něžnosti. Voněla smolkou, plodovou vodou a sladkou novou pletí. Vsunula jsem jí prst do pěstičky teplé jako u všech miminek a zaplavila mě čistá radost.

Porodní asistentka si dítě vzala, aby udělala otisky ručiček a nožek do památeční krabičky. Ten výraz jsem slyšela poprvé a nerozuměla jsem mu. Vysvětlila mi, že dostanu kazetu, ve které bude pramínek Isabeliných vlásků, plenka, do které ji po porodu zabalili, pár fotografií a odlitky končetin. Bude to něco jako rakvička, památky na človíčka, který nepřišel. Růžové a modré otisky vypadaly jako výtvory dětí z mateřské školky. V té chvíli jsem si začala uvědomovat, že se nebudu radovat z Isabeliných školních výkresů, nebudu je lepit na stěny, nebudu pro ni vybírat školu a kupovat jí novou školní uniformu, až ze staré vyroste. Neztratila jsem jenom miminko, ale také dítě, dospívající dívku a dospělou ženu.