Obsah

Obsah

POZNÁMKA PŮVODNÍHO NAKLADATELE

BLANCA A SBOHEM

1

2

3

BEZEJMENNÁ

SLEČNA Z BARCELONY

OHNIVÁ RŮŽE

1

2

3

4

5

6

7

KNÍŽE Z PARNASU

BARCELONA, 1569

BÁSNÍK V PEKLE

BARCELONA, 1610

BARCELONA, 1616

VÁNOČNÍ PŘÍBĚH

ALICIA, ZA ÚSVITU

MUŽI V ŠEDÉM

ŽENA Z PÁRY

GAUDÍ NA MANHATTANU

APOKALYPSA VE DVOU MINUTÁCH

BIBLIOGRAFIE

OHLASY NA TITULY SÉRIE POHŘEBIŠTĚ ZAPOMENUTÝCH KNIH

Obsah

Nový článek

Nový článek 1

Nový článek 2

Nový článek 3

Nový článek 4

Carlos Ruiz Zafón

MĚSTO PÁRY

LA CIUDAD DE VAPOR

Copyright © DragonStudios LLC, 2020

All rights reserved.

Map © Salomart

Translation © Athena Alchazidu, 2023

ISBN 978-80-242-8569-6

Krátce nato otec i syn jako dvě mlžné postavy splynou s davem na ulici Las Ramblas a jejich kroky se navždy ztrácejí ve stínu větru.

Stín větru

POZNÁMKA PŮVODNÍHO NAKLADATELE

Když v listopadu roku 2016 Carlos Ruiz Zafón završil své životní dílo vydáním závěrečného dílu tetralogie Pohřebiště zapomenutých knih nazvaného Labyrint duchů, měl v úmyslu shromáždit své povídky a v jednom svazku je souborně publikovat. Záměrem bylo předložit čtenářům jednak vše, co už dříve vyšlo v různých formátech, například časopisecky či v separátech jako doplněk speciálních vydání, a dále také povídky, které dosud nebyly otištěny.

Autor proto svěřil nakladateli a pisateli této poznámky své povídky, které nyní poprvé vyjdou souborně. Současně nakladatele pověřil úkolem dohledat již dříve vydané povídky a připravit svazek, který by však neměl být pouhým souhrnem autorovy povídkové tvorby. Nicméně publikaci sbírky bylo třeba odložit, nejprve s ohledem na blížící se vydání závěrečného dílu tetralogie a následně kvůli autorově nemoci.

Carlos Ruiz Zafón pojímal tento svazek nejen jako svébytný útvar, ale také jako poctu čtenářům, kteří průběžně sledovali jeho ságu zahájenou Stínem větru. Vzhledem k tomu, že titul vychází posmrtně, stává se nyní i poctou, kterou přímo autorovi vzdává jeho nakladatelství. Jedná se o projev uznání, k němuž se čtenáři autora, který je jedním z nejobdivovanějších spisovatelů současnosti, jistě připojí.

Město páry rozšiřuje literární svět známý z Pohřebiště zapomenutých knih. K rozšíření dochází jednak rozvíjením dosud nepoznaných rysů postav nebo hlubším ponorem do historie stavby bájné knihovny, případně i tím, že se nastolují témata, motivy a atmosféra provázející tyto příběhy, které jsou čtenářům ságy důvěrně známé. Prokletí spisovatelé, vizionářští stavitelé, odcizená identita, fantasmagorické stavby, neodolatelné, plastické popisy, mistrovské dialogy… a především příslib, že příběh, povídka, samotné vyprávění nás zavede na nové, fascinující území.

Jednotlivé příběhy se prolínají, počínaje úvodní povídkou Blanca a sbohem a Apokalypsou ve dvou minutách, kterou se tento svazek uzavírá, konče. Propojují se prostřednictvím vypravěče, pomocí chronologie či různých detailů, vykreslují svět, jenž nám vyvstává před očima a kypí životem, přestože je to svět fiktivní, svět páry.

Město páry je rovněž dokladem mistrovství, s jakým Carlos Ruiz Zafón pracoval s literárními žánry při psaní nezaměnitelné literární tvorby, ve které rozeznáváme prvky bildungsrománu, románu historického, gotického, thrilleru i červené knihovny. Nechybí přitom mistrovský prvek příběhu v příběhu. 

Nebudeme tě však již více zdržovat, milý čtenáři. Je dost možná zbytečné vysvětlovat hodnotu a míru uznání, které se dostane dílu autora, s nímž se pojí vznik nového adjektiva takového typu, jako je cervantovský, dickensovský, borgesovský… Vítej v nové knize, bohužel poslední – zafónovské.

Émile de Rosiers Castellaine

BLANCA A SBOHEM

(Ze vzpomínek jistého Davida Martína na události,

k nimž nikdy nedošlo)

1

Vždycky jsem záviděl lidem, kteří dokážou zapomenout, pro něž minulost představuje sezonní změnu oblečení v závislosti na ročním období anebo staré boty, které stačí odsunout do zadní části skříně, aby se nemohly vydat zpátky po ztracených krocích. Měl jsem smůlu, že jsem si všechno pamatoval, stejně jako všechno si pamatovalo mě. Vzpomínám na útlé dětství plné chladu a osamění, na chvíle bez života, kdy jsem pozoroval šedivé dny a ono černé zrcadlo zastírající otcův pohled, jako by byl očarován. Téměř na žádného kamaráda si už nevzpomínám. Vybavují se mi tváře kluků ze čtvrti Ribera, s nimiž jsme si občas hráli nebo jsme se na ulici prali. Avšak nepamatuji si žádný obličej, který bych chtěl ze světa lhostejnosti zachránit. Žádný kromě Blančina.

Blanca byla o pár let starší než já. Poznal jsem ji jednoho dubnového dne před vchodem do našeho domu. Držela se za ruku služebné, která přišla vyzvednout objednávku knih do malého antikvariátu naproti rozestavěné budově auditoria. Náhoda tomu chtěla, že onoho dne v knihkupectví otvírali až v poledne, a jelikož služebná přišla už o půl dvanácté, vznikla půlhodinová pauza, během níž, aniž jsem to tušil, se měl můj osud zpečetit. Pokud by záleželo na mně, nikdy bych nesebral odvahu vyměnit s ní jediné slovo. Šaty, vůně i vznešené vystupování bohaté dívky oděné v hedvábí a tylu nenechávaly nikoho na pochybách, jelikož jasně vypovídaly o tom, že tohle stvoření do mého světa nepatří a já do jeho už vůbec ne. Dělilo nás od sebe jen pár metrů na ulici a celé míle nepsaných zákonů. Jen jsem si ji prohlížel, jako když člověk obdivuje drahocenné předměty vystavené ve vitríně nebo ve výloze onoho druhu obchodu, jehož dveře se zdají být otevřené, avšak člověk ví, že jimi nikdy v životě neprojde. Často jsem si říkal, že nebýt otcova důrazného přístupu k úpravě zevnějšku, Blanca by si mě vůbec nevšimla.

Otec zastával názor, že špíny zažil za války tolik, až by to vydalo na devět životů, proto, ačkoli jsme byli chudí jak kostelní myš, od malička mě vedl tak, abych si zvykal na studenou vodu tekoucí z kohoutku, kdykoli bylo třeba, a abych používal kostku mýdla s pachem louhu, která vydrhla dočista všechno, včetně výčitek svědomí. A tak se stalo, že ve věku právě završených osmi let čerstvě vymydlený David Martín, váš ponížený služebník a budoucí aspirant na třetiřadého literáta, sebral odvahu a neuhnul pohledem, když tato panenka z dobré rodiny na něj s nesmělým úsměvem upřela oči.

Otec mi vždycky říkával, že lidem se má oplácet stejnou mincí podle toho, čeho se od nich člověku dostane. Měl na mysli pohlavky a jiné nehoráznosti, nicméně já jsem se rozhodl dát na jeho rady i v této situaci, odpovědět úsměvem a navrch k tomu přidat i lehké kývnutí hlavou. Ona pak ke mně pomalu přešla, zatímco si mě prohlížela odshora dolů. S napřaženou rukou, což bylo gesto, s jakým jsem se dosud nesetkal, nakonec dodala:

„Jmenuji se Blanca.“

Podávala ruku, jak to dělávají slečinky v salonních komediích, dlaní otočenou dolů, přičemž působila unyle jako pařížská dáma. Vůbec mi nedošlo, že by bylo případné sklonit se a rty se dotknout hřbetu podávané ruky. Blanca po chvíli s povytaženým obočím ruku stáhla.

„Já jsem David.“

„To jsi vždycky tak nevychovaný?“

Zrovna jsem promýšlel řečnicky obratnou odpověď, abych vtipem a jiskrou vyvážil své buranství, a zachránil si tak pověst, když k nám přešla zaskočená služebná, která se na mě dívala jako na prašivého psa toulajícího se po venku. Služebná byla mladá ženská přísného vzhledu, s černýma, hlubokýma očima, které na mně spočívaly bez sebemenšího náznaku sympatie. Chytila Blancu za paži a táhla ji ode mě pryč.

„S kým se to bavíte, slečno Blanco? Dyť víte, že váš tatínek nerad vidí, když se pouštíte do řeči s cizíma lidma.“

„Jenže on není cizí, Antonie. Je to můj kamarád David. Tatínek ho zná.“

Zůstal jsem stát jako opařený, zatímco si mě služebná úkosem prohlížela.

„David a jak dál?“

„David Martín, madam. Jsem vám k službám.“

„Pro Antonii není nikdo k službám, Davide. To ona slouží nám. Že ano, Antonie?“

Byl to jen okamžik, výrazu služebné by si nemohl všimnout nikdo jiný kromě mě, protože jsem se na ni zrovna pozorně díval. Vrhla na Blancu kratičký, temný pohled plný nenávisti, až mi tuhla krev v žilách. Hned nato však, aby vše zastřela, situaci zlehčila a s odevzdaným úsměvem pokývala hlavou.

„Děcka,“ brblala cestou zpátky ke knihkupectví, kde zrovna otvírali.

Blanca se chystala sednout na schodek u našeho vchodu. I takovému zelenáči, jako jsem byl já, bylo naprosto jasné, že její šaty nesnesou přímý kontakt s nevábným materiálem, navíc pokrytým sazemi, z něhož byl náš dům postaven. Svlékl jsem si záplatované sako a položil ho na zem místo podložky. S povzdechem se usadila na mém nejlepším oblečení a pozorovala kolemjdoucí. Antonie nás bedlivě sledovala od vchodu do knihkupectví, vůbec z nás nespouštěla oči, ale já předstíral, že to nevidím.

„Ty tady bydlíš?“ zeptala se Blanca.

S kývnutím jsem ukázal na vedlejší vchod.

„A ty?“

Podívala se na mě, jako bych položil tu nejhloupější otázku, kterou za svůj krátký život slyšela.

„Jasně že ne.“

„Tobě se tahle čtvrť nelíbí?“

„Je tu smrad, tma a zima, lidi jsou oškliví a hrozně hluční.“

Nikdy by mě nenapadlo takto shrnout popis mého vlastního světa, nepřišel jsem však na nic, čím bych mohl oponovat.

„A proč jsi tady?“

„Táta má dům nedaleko tržnice Born. Antonie mě k němu skoro každý den vodí na návštěvu.“

„A kde bydlíš?“

„V Sarriá, s maminkou.“

Dokonce i nebožák jako já o tom místě slyšel, každopádně věc se měla tak, že jsem tam nikdy nebyl. Představoval jsem si jakési městečko s velkými domy, širokými ulicemi lemovanými lípami, s okázalými vozy a bujnými zahradami, svět obývaný lidmi jako ta dívka, jen vyššími. Nepochybně byl ten její svět navoněný, prosvětlený, se svěžím vánkem a klidnými, pohlednými obyvateli.

„Jak to, že tvůj táta bydlí tady, a ne s váma?“

Blanca pokrčila rameny a odvrátila přitom pohled. Téma jí viditelně nebylo příjemné, tak jsem se rozhodl nenaléhat.

„Je to jen na chvilku,“ dodala, „brzy se vrátí domů.“

„Jasně,“ aniž jsem tušil, o čem je řeč, přitakal jsem a zvolil přitom soucitný tón člověka, který se jako poražený už rodí, směle tudíž může nabádat k odevzdanosti.

„La Ribera není zas tak špatná, však uvidíš. Zvykneš si.“

„Nechci si zvykat. Nelíbí se mi tahle čtvrť ani dům, co táta koupil. Nemám tady kamarády.“

Polkl jsem.

„Já můžu být tvůj kamarád, jestli chceš.“

„A ty jsi kdo?“

„David Martín.“

„To jsi už říkal.“

„Řekl bych ještě, že jsem kluk, co taky nemá kamarády.“

Obrátila se ke mně s upřeným pohledem, v němž se mísila zvědavost s jistým odstupem.

„Nerada si hraju na schovávanou nebo s balonem,“ upozornila.

„Ani já ne.“

S úsměvem mi znovu podala ruku. Tentokrát jsem se vzchopil a odhodlal se k polibku.

„Máš rád povídky?“ zeptala se.

„To mám na světě ze všeho nejradši.“

„Znám pár takových, o kterých skoro nikdo neví,“ poznamenala. „Píše je pro mě táta.“

„Taky píšu povídky. Teda, vymýšlím je a pak se je učím zpaměti.“

Blanca svraštila obočí.

„No schválně. Pověz mi nějakou.“

„Teď?“

Vyzývavě přikývla.

„Doufám, že není o princezničkách,“ prohlásila varovně. „Princezničky nesnáším.“

„No, jedna princezna tam je…, ale hrozně zlá.“

Tvář se jí rozjasnila.

„Jak zlá?“

2

Toho dne se Blanca stala mou první čtenářkou, mou první posluchačkou. Vyprávěl jsem, jak nejlépe jsem uměl, příběh o princeznách a čarodějích, kletbách a jedovatých polibcích v říši plné čar i oživlých paláců, které se jako pekelné nestvůry plazí vyprahlými pláněmi potemnělého světa.

Ke konci vyprávění, ve chvíli, kdy hrdinka s prokletou růží v ruce tone v ledové vodě černého jezera, Blanca navždy stanovila směr mého života, když uronila slzu, nadobro odložila škrabošku slečinky z lepší rodiny a dojatě zašeptala, že můj příběh jí připadá nádherný. Tehdy bych dal život za to, aby onen okamžik nikdy nevyprchal. Zpátky do prozaické reality mě vrátil Antoniin narůstající stín dopadající až k našim nohám.

„Už půjdeme, slečno Blanco, váš otec nerad vidí, když se k obědu chodí pozdě.“

Služebná popadla dívku a táhla ji ode mě pryč dolů ulicí. Já na ni upíral zrak, dokud se mi její postava neztratila z očí. Ještě než zmizela z dohledu, zamávala na pozdrav. Zvedl jsem sako a opět se oblékl, cítil jsem na sobě Blančinu vůni i její teplo. V duchu jsem se usmál, a přestože šlo o pár vteřin, došlo mi, že jsem poprvé v životě šťastný. Od chvíle, kdy jsem okusil onoho jedu, můj život už neměl být jako dřív.

Později, když jsme večeřeli polévku s chlebem, na mě otec přísně pohlédl.

„Vypadáš zvláštně. Stalo se něco?“

„Ne, tati.“

Šel jsem si brzy lehnout, abych unikl otcově mrzuté náladě. Ležel jsem potmě v posteli, přemýšlel o Blance, o příbězích, které jsem pro ni chtěl vymýšlet, a uvědomil si, že netuším, kde bydlí ani kdy a zda vůbec ji ještě uvidím.

Několik následujících dní jsem strávil pátráním po Blance. Jen co otec usnul nebo zavřel dveře ložnice, kde se oddával svému podivnému zapomnění, vyšel jsem ven, zamířil do dolní části naší čtvrti a tam se toulal úzkými temnými uličkami v okolí ulice Born s nadějí, že potkám Blancu anebo její zlovolnou služebnou. Znal jsem už nazpaměť každé zákoutí, každičký stín onoho labyrintu ulic, jejichž stěny jako by se k sobě sbíhaly a vzájemně se spojovaly do propletence tunelů. Starobylé trasy středověkých cechů utvářely síť cest vedoucích z baziliky Panny Marie z moře, spájely se do chumlu průchodů, oblouků a neskutečných zákoutí oblých tvarů, kam sluneční svit pronikal jen stěží, sotva na pár okamžiků denně. Chrliče a reliéfy vyznačovaly křižovatku mezi polorozpadlými starobylými paláci i budovami s okny a věžemi, jež vyrůstaly jedna na druhé jako skály na útesu. Večer jsem se vyčerpaný vracel domů, právě když se otec probudil.

Šestého dne, kdy ve mně zrálo přesvědčení, že se mi setkání jen zdálo, jsem zrovna procházel ulicí Mirallers, když můj pohled sklouzl k bočnímu vchodu do katedrály. Na město se snesla hustá mlha táhnoucí se ulicemi jako bělavý závoj. Kostelní dveře byly otevřené. Právě tam jsem spatřil dvě postavy, ženu a dívku v bílém, než je okamžik nato mlha zahalila do svého objetí. Rozběhl jsem se k bazilice a bez otálení vstoupil do chrámu.

Průvan vtáhl mlhu do nitra budovy, kde se nad řadami lavic v hlavní lodi osvětlené svíčkami vznášela přízračná pokrývka utkaná z páry. Poznal jsem služebnou Antonii, která s prosebným výrazem kajícnice klečela u jedné ze zpovědnic. Neměl jsem nejmenších pochyb o tom, že zpověď této harpyje svým rázem i obsahem dozajista odpovídá konzistenci dehtu. Blanca čekala na lavici, usazená s nohama volně spuštěnýma, zatímco upírala pohled k oltáři. Otočila se ve chvíli, kdy jsem přistoupil k lavici. Sotva mě spatřila, tvář se jí rozzářila, usmála se, a já rázem zapomněl na nekonečné dny strádání, strávené usilovným hledáním, když jsem se ji marně snažil najít. Sedl jsem si vedle ní.

„Co tady děláš?“ zeptala se.

„Jdu na mši,“ odtušil jsem.

„Touhle dobou mše nejsou,“ zasmála se.

Nechtělo se mi lhát, tak jsem jen sklopil oči. Nebylo třeba nic říkat.

„Taky se mi stýskalo,“ poznamenala. „Myslela jsem, žes na mě zapomněl.“

Zavrtěl jsem hlavou. Atmosféra protkaná mlhou a šepotem mi dodala odvahu. Odpověď, kterou jsem doslova vyhrkl, jsem vymyslel pro jeden ze svých příběhů o magii a hrdinství.

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ odvětil jsem.

Ta slova by vyzněla prázdně a směšně, kdyby nebyla pronesena hlasem osmiletého kluka, jenž tomu, co říká, možná nerozumí, ale tak to cítí. Pohlédla mi do očí se zvláštním smutkem, jaký do dětských očí nepatří, a pevně mi stiskla ruku.

„Slib mi, že na mě nikdy nezapomeneš.“

Služebná Antonie, podle všeho již zproštěna hříchů a připravená znovu hřešit, upírala zlý pohled k řadě lavic, zatímco stála u vchodu, odkud nás sledovala.

„Slečno Blanco?“

Blanca na mě stále upírala oči, než pronesla:

„Slib mi to.“

„Slibuju.“

Služebná mi opět odváděla jedinou spřízněnou duši, jedinou kamarádku. Díval jsem se za nimi, jak odcházejí z chrámu hlavní uličkou, než zmizely za zadními dveřmi na ulici Born. Tentokrát však do mého melancholického rozpoložení pronikl náznak škodolibosti. Usoudil jsem, že služebná má svědomí v poněkud nevalném stavu, jistě tedy pravidelně dochází ke zpovědi očistit se od svých prohřešků. Kostelní zvony odbíjely čtvrtou a v mé mysli začal klíčit zárodek plánu.

Od toho dne jsem každé odpoledne ve čtvrt na čtyři chodil do kostela Panny Marie z moře a usedal do jedné z lavic poblíž zpovědnice. Uběhlo sotva pár dní, když se přede mnou dvojice zase objevila. Počkal jsem, až služebná poklekne u zpovědnice, teprve pak jsem přistoupil k Blance.

„Vždycky obden ve čtyři,“ upřesnila šeptem.

Na nic jsem už nečekal, vzal ji za ruku a provedl chrámem. Připravil jsem si pro ni příběh odehrávající se právě tam, mezi chrámovými sloupy a kapličkami, kde nakonec vše vyvrcholilo zápasem mezi zlovolným duchem kovaným popelem a krví a ušlechtilým hrdinou, kteří se utkali v kryptě pod oltářem. Mělo jít o první ze série propracovaných příběhů, plných dobrodružství se strašidelnými, jakož i milostnými scénami, které jsem pod názvem Přízraky z katedrály pro Blancu vymýšlel a které mi coby novopečenému autorovi v mé bezbřehé marnivosti připadaly bezmála jako učiněný skvost.

Dovyprávěl jsem první část. Ke zpovědnici jsme se vrátili právě včas, takže služebná mě tentokrát neviděla, protože jsem se stihl schovat za sloup. Po následujících několik týdnů jsme se s Blancou v bazilice obden scházeli. Společně jsme sdíleli příběhy i dětské sny, zatímco služebná trýznila zpovědníka dlouhatánským výčtem hříchů.

Ke konci druhého týdne mou přítomnost zaznamenal zpovědník, což byl kněz připomínající vysloužilého boxera, a hned si dal dvě a dvě dohromady. Všiml si mě právě, když jsem se chystal urychleně zmizet, a tak mi hned pokynul, ať jdu ke zpovědnici. Jeho boxerský vzhled mě přesvědčil, takže jsem příkazu uposlechl. U zpovědnice jsem celý roztřesený poklekl, vědom si skutečnosti, že moje kamufláž byla odhalena.

„Zdrávas Maria,“ zadrmolil jsem přes mřížku.

„Myslíš, že mě opiješ rohlíkem, ty uličníku?“

„Promiňte, otče. Když já nevím, co se říká.“

„Copak jste se to ve škole neučili?“

„Náš učitel je nevěřící, tvrdí, že vy kněží jste nástrojem kapitálu.“

„A on? Čeho nástrojem je on?“

„To neříkal. Myslím, že se považuje za volnýho agenta.“

Kněz se zasmál.

„Kdepak ses naučil takhle mluvit? Ve škole?“

„Čtu.“

„A copak čteš?“

„Co se dá.“

„Už čteš slovo našeho Pána?“

„Náš Pán píše?“

„Jen si hrej na chytrolína, nakonec se budeš smažit v pekle.“

Polkl jsem.

„Mám vám vyjmenovat svoje hříchy?“ hlesl jsem úzkostně.

„Nemusíš. Máš to napsáno na čele. Copak máš za lubem, co má znamenat ta každodenní taškařice se služebnou a tím děvčetem?“

„Co jako?“

„Připomínám, že jsi u zpovědi, když zalžeš knězi, jen co vyjdeš ven, sežehne tě Pán ničivým plamenem,“ vyhrožoval.

„Víte to určitě?“

„Být tebou neriskuju. No tak, spusť.“

„Kde mám začít?“ zeptal jsem se.

„Nečisté doteky a sprostá slova přeskoč a rovnou mi řekni, co každý den o čtvrté pohledáváš v mé farnosti.“

Když člověk poklekne, přítmí s vůní vosku jej vybízí, ať svému svědomí uleví. Vyzpovídal jsem se nakonec i z prvního kýchnutí. Kněz mlčky naslouchal, jen si lehce odkašlal, kdykoli jsem se zarazil. Na konci mé zpovědi, když jsem si myslel, že mě pošle rovnou do pekla, jsem slyšel jeho smích.

„Nepřikážete mi, abych se kál?“

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

„David Martín, pane.“

„Otče, nikoli pane. Pán je tvůj otec, anebo náš Nejvyšší, zatímco já nejsem tvým otcem, ale jsem prostě otec, konkrétně otec Sebastián.“

„Odpusťte, otče Sebastiáne.“

„Otče bohatě stačí. A tím, kdo odpouští, je náš Pán. Já jsem pouhý sluha. Ale zpátky k tomu, o čem jsme mluvili. Pro dnešek můžeš jít, ukládám ti napomenutí a pár zdrávas. A jelikož se domnívám, že náš Pán ve své nekonečné moudrosti vybral právě tuto cestu, aby tě zavedl do kostela, nabízím ti dohodu. Půl hodiny před setkáním se slečnou mi obden přijdeš pomoct s úklidem v sakristii. Já tu zase na oplátku služebnou zdržím aspoň na půl hodiny, abych ti dopřál čas.“

„Vy to pro mě uděláte, otče?“

„Ego te absolvo in nomine Patris et Filii et Spiritus Sancti. A teď rychle zmiz.“