Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Poslední lži

Kapitola 1

PODĚKOVÁNÍ

Poslední slova

Kerry Lonsdaleová

Poslední slova

Přeložila Petra Florianová

NO MORE WORDS

Text copyright © 2021 by Kerry Lonsdale Inc.

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing,

www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s.r.o

Translation © Petra Florianová, 2023

ISBN 978-80-249-4978-9

Pro mámu

Kapitola 1

Léto ’95

Charlotte a Dwight Carsonovi vyložili své tři děti na chatě Whitmanových u jezera stejným způsobem, jako když kurýr přiveze balík. Dwight si potřásl rukou s Haroldem Whitmanem, Charlotte pomohla tříleté Lily z podsedáku a odložila holčičku se rty jako poupátko, které měla pevně semknuté kolem palce, na štěrkovou příjezdovou cestu. Vytáhla neochotného šestiletého Lucase ze sedačky, jeden prst za druhým mu odlupovala z kliky auta, zatímco jí hulákal do ucha, že chce jet domů. Osmiletá Olivia byla jediná, kdo z auta dobrovolně vystoupil. Mezi prsty na nohou pevně svírala plastové šňůrky svých žabek a na záda si hodila olivově zelený batoh. Byla také jediná ze sourozenců, kdo byl dost chytrý na to, aby věděl, že léto u jezera s rodinou, již sotva zná, bude mnohem lepší než léto strávené ve školce a večery s rodiči, kteří se i v Oliviiných nezkušených očích neměli rádi.

Přesto byla nervózní. Ještě nikdy nebyla z domova pryč na tak dlouho. Nejdéle byla bez rodičů čtyři dny, když se narodila Lily a ji s Lucasem nechala Charlotte bydlet u jejich sousedky Nancy Merriweatherové.

Pod žabkami jí křupal štěrk, když couvala od auta a prohlížela si dvoupatrovou chatu s dřevěnou rustikální podezdívkou, která měla být na příští měsíc a půl jejím domovem. Pod vzrostlými borovicemi se chata zdála být maličká. Rhonda Whitmanová však Olivii ujistila, že v podkroví je dost místa na to, aby se tam pohodlně vyspala i se svými dvěma mladšími sourozenci.

„Mezi námi dvěma,“ zašeptala paní Whitmanová spiklenecky minulý víkend na slavnostním obědě, který jako každý rok v létě pořádali Oliviini rodiče, „pohodlně se tam vyspí i deset dětí. Budeme chodit plavat a hrát hry. Bude to tvoje nejlepší léto v životě,“ ujišťovala ji, když jí Olivia prozradila, že nechce být tak dlouho mimo domov.

Olivia se poslušně usmála a usrkla z jediné skleničky punče, kterou jí Charlotte dovolila, než ji odešlou do pokoje, dokud večírek neskončí. Dwight Carson sháněl peníze na svou kampaň do Kongresu a všichni ti důležití lidé, včetně Whitmanových, nemohli být obtěžováni dětmi pletoucími se jim pod nohy. Olivia chtěla paní Whitmanové věřit, ale každé léto, které dosud zažila, bylo nudné. Připadalo jí, že Dwight vždycky kandiduje na nějakou volenou funkci. Léta trávil obcházením domů, rozdáváním letáků nebo účastí na mítincích, kde sháněl finance na červené, bílé a modré cedule na trávník.

Lily se přisunula k Olivii, palec zastrčený v ústech. Olivia ucítila sestřinu ruku ve své. Propletla si prsty s jejími a Lily se k ní naklonila jako pudl paní Merriweatherové, když ho drbala na oblíbeném místě za uchem.

Lily byla také nervózní. Stejně tak Lucas. Tvářil se statečně, ovšem neustále nafukoval tváře a špulil rty. Olivia se natáhla po Lucasově lepkavé ruce a on ji překvapivě nepustil ani neodstrčil. Většinu cesty ze Seaside Cove, uzavřené rezidenční čtvrti na pobřeží západně od San Luis Obispo, kde bydleli, si stěžoval. Chtěl, aby jel i jeho kamarád Tanner.

„Přestaň fňukat. Najdeš si nové kamarády,“ naléhal Dwight, než se vrátil ke svému hovoru na zbrusu novém bezdrátovém telefonu a dál si plánoval schůzky s klienty na nadcházející týden. Olivia nevěděla přesně, co její otec dělá, když zrovna nevede kampaň, ale jednou zaslechla, jak Charlotte vysvětluje sousedce, že Dwight ukazuje vinařům, jak mají pracovat. Jeho práce se jí zdála význačná.

Dwight políbil Olivii na čelo. „Budeš mi chybět.“

„Ty mi budeš taky chybět.“

„Každý den ti budu volat.“

Zlehka se usmála, jako když skrz mrak vykouknou sluneční paprsky, zatímco přemýšlela, co mu zítra řekne. Mohli by si povídat o jejích nových skicách. Zrovna kreslila postavy ze Lvího krále a připadaly jí dobré. Hltala seriály The Baby-Sitters Club a Sweet Valley High. Možná by chtěl slyšet o knize, kterou čte, protože si nedokázala představit, co by tu celý den dělali jiného, než posedávali.

„Buď hodná, holčičko.“

„Budu, tati.“

Otočil se k Lucasovi. „Poslouchej Whitmanovy. Udělej, co ti řeknou.“

Lucas se vrhl k Dwightovi. „Neodcházej.“

„Léto skončí dřív, než se naděješ. Ani si nevšimneš, že jsem pryč.“ Objal Lucase.

Posmrkávající Lucas se chytil Olivie za ruku. Poznala, že Dwightovi nevěří. Od chvíle, kdy jim rodiče řekli, že je posílají pryč, si byl jistý, že to je navždy.

Dwight se otočil k odchodu.

„Tati?“

„Ano, holčičko?“

„Rozloučíš se s Lily?“

Lily se přitiskla blíž k Olivii, jako by se za ní snažila ztratit.

Dwight se poškrábal na hladce oholené bradě a odkašlal si. Pohledem přejel od Olivie k Lily. Přistoupil blíž a poplácal Lily po hlavě, stejně jako ho Olivia viděla poplácat psa paní Merriweatherové.

„Mějte se, děti.“ Rychle odešel a připojil se k Charlotte u auta. Charlotte zaklonila hlavu a zasmála se něčemu, co řekl pan Whitman. Pracovali ve stejné realitce, v níž se Carsonovi a Whitmanovi seznámili. Pan Whitman se dotkl Charlottiny paže. Naklonil se blíž a něco jí pošeptal do ucha. Charlotte se usmála, pak se zasunula na sedadlo řidiče a zamávala na rozloučenou. Dwight nastoupil do auta a hlasitě za sebou zabouchl dveře. Jak Charlotte odjížděla, odlétávaly od auta kamínky a prach na tři zavazadla, která zůstala stát na štěrku.

Olivia se zamračila. Rodiče je nechali na příjezdové cestě. I poslíčci z UPS mají tolik slušnosti, že nechávají balíčky přede dveřmi a zazvoní.

Lily zakňourala. V domnění, že je smutná, protože jí táta nedal pusu na rozloučenou, políbila Olivia svou mladší sestru na čelo, stejně jako Dwight předtím ji. „Nechtěl zapomenout,“ řekla.

„Olivie?“

Otočila se a táhla své sourozence za sebou jako vozíčky horské dráhy na pouti připojené k sobě.

Paní Whitmanová se vřele usmála a Olivie se už cítila lépe.

„Máte hlad, děti? Udělala jsem sendviče. Potom můžeme vyrazit na kánoi na jezero.“

Tři páry očí se zároveň podívaly na jezero. Na břehu byla vyplavená pestrobarevná směs kajaků a kánoí. Nad vodou visela houpačka z pneumatiky. Po hladině klouzal člověk na paddleboardu a paní Whitmanová mu zamávala.

Lucasova ruka vyklouzla z Oliviiny. Upaloval pryč, protože ho zlákala voda.

„Počkej, až po obědě,“ pronesla paní Whitmanová a Lucas se zastavil, v jejím hlase rozpoznal varovný tón. Carsonovi bydleli v domě na pobřeží oceánu. Měli přístaviště s malým motorovým člunem a kajaky, na kterých si Dwight každý víkend vyjížděl. Olivia a Lucas se naučili plavat, když byli ještě v plenkách. Lily to už taky trochu svedla, dost na to, aby se udržela na hladině, kdyby spadla do vody. Rodiče jim však zakázali chodit k vodě. Dwight je nikdy nevzal na kajak ani na svou loď. Myslel si, že jsou ještě příliš malí a voda příliš rozbouřená, takže by mohli z lodi vypadnout.

Ale tohle jezero bylo klidné a třpytivé jako vitráže v kostele.

„Chtěli byste si dnes odpoledne hrát ve vodě?“ zeptala se paní Whitmanová.

Lucas přikývl, oči zeširoka otevřené, vzrušení mu vyzařovalo z tváře.

„Ano,“ souhlasila Olivia. Dokonce i Lily se toužebně zadívala na jezero, jehož kalná voda jemně šplouchala na břeh. Mezi dvěma stromy visela houpací síť. Olivia si v ní chtěla kreslit a číst knihy.

„Skvělé,“ úsměv paní Whitmanové se roztáhl. Ohlédla se přes rameno. „Theo. Tyi. Pojďte pomoct.“

Olivia se podívala na děti Whitmanových, které jejich příchod sledovaly z přední terasy, nahrbené přes zábradlí, brady podepřené na předloktích. Oba hoši na sobě měli plavky a jejich těla byla opálená od vysokohorského slunce.

„Mami,“ postěžoval si Theo a schoval si obličej.

Paní Whitmanová obrátila oči v sloup. „Nemůže vystát, když mu říkám jeho křestním jménem,“ zazubila se na Olivii.

Olivia se stydlivě usmála. Znala Thea ze školy. Seděl dvě řady od ní ve třídě paní učitelky Fosterové. Také věděla, že nesnáší své křestní jméno a trvá na tom, aby mu všichni říkali Blaze. Nebylo jí ale jasné proč. Kde k té přezdívce přišel?

Blaze se jí líbil. Vždycky se k ní choval hezky.

„Tyi, přines Lilyino zavazadlo,“ přikázal pan Whitman. Už držel v rukou Oliviinu a Lucasovu tašku a oprašoval je. Tyler, na pětiletého kluka vysoký, táhl Lilyin kufřík s My Little Pony nahoru po schodech na terasu. Malý kufřík za ním poskakoval. Lucas je následoval dovnitř, nemohl se dočkat, až se nají a převleče do plavek.

Paní Whitmanová natáhla ruku k Lily. „Máš ráda zmrzlinu?“

Lily vykoukl palec z úst. „Zmrzlinu miluju.“

„Ukážeš mi svou oblíbenou příchuť?“

Dívenka přikývla, vzala paní Whitmanovou za ruku a nechala Olivii s Blazem o samotě. Olivia si utřela dlaň, kterou měla vlhkou od sestřiny ruky, o své světle modré šortky.

„Ahoj,“ pozdravil Blaze s rozcuchanými vlasy a špinavýma nohama.

„Ahoj,“ řekla tiše. Žmoulala si lem košile.

Podrbal se na zátylku a špičkou nohy šťouchal do štěrku. „Postavili jsme s Tyem v podkroví bunkr. Chceš se na něj podívat?“

Olivia přikývla.

Následovala ho do místnosti s hnědým huňatým kobercem a umělým dřevěným obložením a odtud nahoru po širokých schodech do podkroví. To, co tam Olivia spatřila, se dalo popsat jedním slovem: kouzelné. Pestrobarevná prostěradla byla přehozena přes provazy, které křižovaly místnost ve tvaru písmene A, čímž vytvářely pět malých stanů. V každém z nich měl spát jeden člověk. Spací pytle a polštáře už byly rozložené tak, aby hlavy směřovaly do středu místnosti. Kdyby se na stany podívala ze stropu, tvořily by pěticípou hvězdu. Světelné řetězy se srpky měsíce rámovaly vchody do těch chlapeckých a na jejím a Lilyině se třpytily hvězdy. Věděla, čí stan je čí, protože na každý příbytek někdo nalepil ručně nakreslené kartičky se jmény.

„To jsi udělal ty?“ zeptala se oslněná.

Blazeovi zrůžověly tváře. „Ty mi pomáhal.“

Jemně se dotkla své jmenovky. Písmena L–I–V–Y měla na koncích kudrlinky. Květiny lemovaly její přezdívku.

„Tu tvoji jsem vyrobil já,“ prohlásil. „Ty udělal Lilyinu a Lucasovu.“

Zvedla oči ke kartičce na stanu vedle ní. Blazeovo jméno bylo napsáno tučným písmem, rukopis byl zjevně netrpělivý, linky nebyly ani tak čisté a krásné jako na jejím lístku.

Podívala se na jejich polštáře, které se uprostřed prakticky dotýkaly. Její byl obyčejný bílý. Jeho byl s motivem postavičky Maria. Kousla se do spodního rtu, žaludek se jí sevřel. Měla pocit, jako by jí v něm poletovali kolibříci, jejich jemná křídla se třepotala. Myslela si, že tady nahoře bude jen ona, Lucas a Lily. Ale tohle bylo lepší, jejich stanová hvězda. Když pomyslela na Blaze, jak spí vedle ní, jeho hlava blízko té její, byla zároveň nervózní a nesvá. Ale byla radši, že bude blízko něj, a ne u Lucase. Její bratr si ze spaní pobrukoval. Tahal ji za vlasy a zacpával jí nos, jen aby ji naštval. S Blazem si budou moct však šeptat o oblíbených filmech a knihách nebo se hihňat dlouho do noci směšným obličejům, které dělá jejich učitelka, když píše na tabuli.

„Děti, pojďte se najíst,“ zavolala paní Whitmanová zdola.

Olivia se usmála. „Líbí se mi to,“ přiznala a přejela prsty po své kartičce se jménem. Paní Whitmanová měla pravdu. Tohle bude to nejlepší léto vůbec.

Kapitola 2

Současnost

První den

Blaze ráno nestíhal. Proto si zapomněl telefon. Kdyby odcházel včas, Olivia by tu fotku nikdy neobjevila. Kdyby tu fotku neviděla, nestrávila by odpoledne balením jeho věcí a vyhazováním krabic a rozličných předmětů na trávník před domem. Trávník, který její zahradník právě posekal. Chudáka ho vyděsila, když mu před sekačku hodila hromádku Blazeových džínsů značky Diesel a on je málem rozcupoval. Přála si, aby to udělal. Pak by Blaze z tohoto vztahu nevyšel bez úhony jako minule.

Sal rychle naložil sekačku na auto a sbalil si hrábě a fukar. Odjížděl s potutelným úsměvem a letmým zamáváním, zrovna když Blaze přijel na svém harleyi. Její už brzy bývalý přítel se teď v její ložnici tváří, jako by se nechumelilo, a hájí se, jako by tu fotku ani neměl v mobilu.

„Není moje!“ rozhodí Blaze odevzdaně rukama.

Olivia mu nevěří. Důkaz je v jeho telefonu, v tom, který tu ráno zapomněl.

Neslídila, ne úmyslně. Respektuje jeho soukromí, protože na oplátku očekává totéž. Ale nestíhá termín a do půlnoci má svému nakladateli odevzdat další sadu ilustrací. Udělala si přestávku, dnes první po sedmi hodinách, protože vynechala snídani, nestihla oběd a měla hlad. Potřebovala se najíst. Zatímco v kuchyni chroupala hrst veganských květákových chlebíčků, Blazeovi na telefonu zapomenutém na lince zacinkala příchozí zpráva. Obrázek, který se jí mihl před očima, ji přiměl se na něj ještě jednou podívat.

Otřela si ruku o džíny, setřela prach sušeného květáku, který jí na ní ulpěl, a odemkla jeho telefon. Už nesčetněkrát viděla svého přítele vyťukávat šestimístný kód. Bezděčně se ho naučila, protože Blaze odmítá odemykat mobil pomocí rozpoznávání obličeje. Říká mu, že je paranoidní.

On říká, že je opatrný.

To je jedno.

Blazeův telefon se odemkl a objevila se reakce Macey Brownové na fotku jeho, teď už ne soukromých, partií: dva tlusté vykřičníky v kreslené bublině.

Blaze poslal své bývalé přítelkyni fotku svého přirození.

Podle všeho, když byl včera večer se svým dlouholetým kamarádem Shanem v baru, strávil Blaze nejméně dvacet minut sextováním s Macey. Rozhovor připomíná dva nadržené puberťáky a Olivia si celou jejich konverzaci přečte, zatímco se snaží strávit svou malou svačinu. Textovky ani zdaleka neodrážejí úroveň dospělosti pětatřicetiletého muže, s nímž Olivia chodí – zase! – už téměř rok.

Zjevně se nepoučila, když mu v prvním ročníku na střední škole dala kopačky poprvé.

Olivia zuří.

„No tak, Livy.“ Blaze otočí široké dlaně plné mozolů vzhůru. Jeho ruce jsou krásné ve své drsnosti a hříšně nadané v mnoha dalších oblastech. Bude jí chybět kouzlo, které ovládají jak v jeho truhlářské dílně, tak i v její ložnici.

Tváře jí zčervenají a zamračí se nad svými zrádnými myšlenkami.

Blaze se odváží udělat krok jejím směrem. Povytáhne obočí. Jeho pohled ji spaluje. „Víš, že to není moje, zlato.“

„Jak bych mohla…“ Zastaví se, podrážděná vlastní naivitou.

Čelist mu orámuje rozpustilý úsměv.

„Panebože,“ řekne zděšeně. Myslí si, že ví, že není jeho, protože ho viděla a dotýkala se ho a… Nedovolí svým myšlenkám zabrousit do těchto vod.

Olivia se skloní a zvedne jeho kotníčkové pumy, jednu z posledních věcí, které ještě nepřemístila na trávník před domem. Loni, poté co se svým týmem dokončil přestavbu jejího domu, mu vyhradila jeden šuplík, od té doby už zabral půlku skříně. Nebydlí tu, ne oficiálně. Přestože je u ní pořád. Má vlastní dům za městem mezi vinicemi, ale ona polevila a dovolila mu zasáhnout do svého prostoru. Ještě před hodinou se jí líbilo, že se v něm Blaze nachází. Kdo jí to může mít za zlé? Sex s ním je fenomenální. Vaří skvělou boloňskou omáčku. A možná, jen možná, díky chození s Blazem znovu získala část citů, které ztratila, když přestali jezdit na prázdniny do domu u jezera.

Napřáhne ruku a chce po něm botu hodit. Pokud se dostane do její blízkosti, políbí ji, rozptýlí ji, a než se naděje, skočí spolu do postele, protože je sexuchtivá příšera. Co se týče Blazeova šarmu, nemá ani trochu pevnou vůli, a proto skončila zpátky v jeho náruči i poté, co se zapřísáhla, že se mužů bude už navždy stranit, protože jí poslední chlap, s nímž chodila ještě v době, kdy žila v San Francisku, ojel klíčem její mercedes. Velká chyba.

Pokaždé když někomu otevřela své srdce, byť jen trochu, zradil ji. A zase se nechala napálit.

Blaze na ni varovně ukazuje prstem. „Nedělej to. Něco rozbiješ.“

Odhodí botu. Blaze se nesnaží uhnout ani po botě chňapnout, mířila úplně mimo.

Oba sledují, jak bota jako kočka, která přeskakuje úzkou řeku, obloukem přelétne místnost, tvrdě dopadne na desku psacího stolu a rozbije lahvičku s její oblíbenou vůní od Jimmy Choo.

„Ne!“ zamračí se. Ten parfém miluje a není ani trochu levný. Blaze začne sbírat střepy.

„Nech to být,“ vyštěkne, naštvaná spíš na sebe než na něj. Jak mohla být tak důvěřivá? Podvedl ji, a k tomu ještě s Macey Brownovou.

Kdyby nebylo Macey, Olivia by se s Blazem nerozešla. Nepotkala by Ethana.

A Lily by neutekla.

„Páni, Liv. Uklidni se.“ Zvedne ruku. „Jen si beru tu botu.“ Pomalu se skloní, s pohledem upřeným na Olivii jako na divoké zvíře připravené na něj skočit. Zvedne botu a dá si ji pod paži.

„Nech mě to vysvětlit,“ prosí, ne poprvé, a postaví se do plné výšky.

„Prosím, nedělej to,“ Olivia ustoupí do šatny. Ta bota tu někde musí být. Nohou kopne do jednoho z vlastních párů a z police shodí značkové kabelky, které nechá ležet na hromadě na podlaze. V jejím hledání není žádná logika, ale právě teď logicky neuvažuje.

Chce, aby odešel, jenže on nikam nepůjde, dokud nenajde milovaného druha ke své oblíbené botě. Ale teniska, stejně jako její dvojče, zůstává nepolapitelná.

„Liv… Liv… Olivie.“

„Hledám. Sakra.“ Odsune koš s prádlem a vrátí se do pokoje. „Nemůžu najít…“

Blaze zvedne druhou botu. „Byla pod postelí. Hele, zlato.“ Přejde k ní přes pokoj.

„Já –“

„Neříkej mi zlato.“ Ukazuje na něj prstem. „Macey Brownová? Vážně?“ Když se na Blazeově telefonu rozblikalo Maceyino jméno, měla Olivia pocit, jako by ji někdo srazil zezadu v plném sprintu. Vyrazilo jí to dech a ztěžka lapala po dechu, jak jí plíce zaplavily desítky let staré bolesti a smutek.

„To jsem nebyl já. Byl to Shane.“

Má ji snad za blázna?

„To ti nesežeru. Mezi náma je konec.“

„K čertu, Liv.“ Vypadá docela zmateně.

Odchází z místnosti, která voní jako parfumerie a taky vzpomínkami na další vztah, který zkysnul dávno před vypršením data spotřeby. Ethan jí k prvním narozeninám poté, co spolu začali chodit, daroval právě lahvičku parfému od Jimmy Choo. Od té doby je k té vůni připoutaná a nedokáže se jí vzdát, stejně jako vzpomínky na to, jak se rozešli.

Blaze ji následuje na chodbu směrem k přední části domu, jeho kroky za ní jsou těžké a cílevědomé. „Shane si včera večer půjčil můj telefon. Jak jsem měl vědět, že si ho ten kretén nacpe do kalhot?“

Fuj. Tvář se jí zkřiví. Nechce si to představovat.

„Ani v jedné zprávě není zmínka o tom, že by byla od Shanea. Macey si myslí, že jsou od tebe, že na té fotce jsi ty. Z mého pohledu jsi Macey poslal fotku, na které je…“

„To. Není. Moje. Shane si půjčil můj telefon, aby si zavolal. A poslal jí fotku svýho ptáka.“ Poslední slova zamručí.

„Tak to jsi měl Shaneovi říct, aby jí jasně vysvětlil, že není tvůj.“ Neměla si myslet, že když začne znovu chodit s Blazem, bude to o něco méně komplikované než dřív. Ne, když mají za sebou takovou minulost. Jak se to říká? Vyhni se ohni, jinak se spálíš? Ne nadarmo nevyhledává vztahy. Bolí. Ne, pálí.

„Nevěděl jsem o tom, dokud jsi mi nezavolala.“

„Proč máš vůbec v telefonu uložené číslo na Macey?“

„Mám ho už strašně dlouho.“

V předsíni ji zaujme nějaký předmět. Zabočí do místnosti a její pozornost se zaměří na domácí kino. Blaze je jí v patách.

„Dala mi telefonní číslo na třídním srazu po deseti letech. Nevymazal jsem ho. Měl jsem to udělat. Omlouvám se.“

Olivia tu událost propásla. Může to dávat za vinu práci nebo tomu, že žila jinde. V té době bydlela v San Francisku. Ale pravdou je, že nechtěla potkat Ethana. Vidět Ethana a Blaze v jedné místnosti? Bylo by to jako nastavit zrcadlo chybám minulosti. Kdyby Ethana nepustila do svého života, její malá sestra by v něm ještě stále byla.

Později se dozvěděla, že ani on se na srazu neukázal.

„Věř mi trochu, Livy. Bylo to před lety. My dva jsme spolu ještě ani nechodili.“

„Výmluvy, výmluvy.“

„To ty si vymýšlíš výmluvy,“ odvětí Blaze. Poprvé od svého příjezdu zní spíš zatrpkle než zmateně. „Hledáš důvod, proč to mezi námi skončit. Hledáš ho ode dne, kdy jsme se zase dali dohromady.“

„Nikdy jsme se k sobě neměli vracet.“ Ale právě dokončil přestavbu jejího domu a velkoryse se věnoval detailům, ujistil se, že tam nejsou žádné chyby a že je s jeho prací spokojená. Když jí pak poslední večer přinesl k podpisu předávací protokol, postavil se doprostřed její zbrusu nové kuchyně a nesměle ji pozval na večeři. Na chlapa, který není ani trochu nesmělý, jí bylo jasné, že se k pozvání dlouho odhodlával, protože se bál, že by ho mohla odmítnout. Usmál se a Olivia v něm poznala kluka, jehož si pamatovala z doby před všemi těmi lety. Cítila se v bezpečí. Přijmout jeho nabídku jí připadalo správné, kdysi dávno se k sobě totiž hodili.

„Vidíš? To je tvůj problém,“ namítne. „O všech si myslíš jen to nejhorší. Nikomu nevěříš, takže všechno, co jen začneš nebo uděláš, skončí špatně.“ Gestem naznačí, jako by mu vybuchovala hlava.

„To není pravda,“ oponuje mu. Ne tak úplně. Byla nesmírně úspěšná ilustrátorka v začínající high-tech společnosti, která brzy vstoupila na burzu. Díky tomuto obchodnímu úspěchu odešla před dvěma lety, když jí bylo pouhých třiatřicet, do „důchodu“ a přestěhovala se do San Luis Obispo do domu, který jí otec prodal za jeden dolar jako dárek k promoci. Dwight dům vlastnil dlouhá léta a pronajímal ho, dokud nedosáhla plnoletosti. Budova byla po několika desetiletích střídání nájemníků v hrozném stavu. Od té doby však dům přestavěla a věnovala se svému vysněnému projektu: napsat a ilustrovat vlastní sérii grafických románů. Na to, co dokázala, je hrdá.

Ale vztahy? Ty její nikdy nekončí dobře, takže je nejlepší utnout tenhle dřív, než se situace ještě zhorší.

„Všechno se točí jen kolem tebe,“ obviňuje ji. „A co já? Vždyť mě vyhazuješ, proboha. Aspoň mě vyslechni.“

„Pozdě.“

„No tak, Livy. Ještě včera večer jsi mě prosila –“

„Sklapni!“ Nemusí jí připomínat, jak báječně se s ním cítí, ne, když se to pokouší skončit, jak výmluvně řekl, dřív než stihne napáchat další škody. Její jizvy už jsou hlubší než jezero, ve kterém se kdysi koupali, drželi se za ruce, zatímco plavali na zádech a mžourali do slunce. Vytrhne kabel od Blazeova drahocenného gramofonu ze svého reproduktoru.

„Ne! Ne, ne, ne.“ Upustí své sportovní boty a odstrčí ji stranou. „Nedotýkej se mýho gramce.“ Opatrně zvedne gramofon z police a ujistí se, že ho drží pevně v náručí, než se k ní otočí. „Vezmi je.“ Bradou ukáže k bedně od mléka s vinyly na podlaze.

Olivia zvedne krabici s deskami a jde za ním ven z domu, oči upřené na jeho pozadí. Má opravdu pěkný zadek. Pohled na něj jí bude chybět. Škoda že tomuhle muži nemůže věřit, a vlastně ani nikomu jinému. Už ji unavuje, jak ji někdo neustále zrazuje. Jako by chodila životem s neonovým nápisem na čele: UBLIŽTE MI. Je vyčerpávající dávat se vždy poté, co ji někdo zlomí, zase dohromady. Pokaždé jí pak chybí kousek vlastního já. Od doby, kdy se na střední škole rozešla s Blazem, se už nikdy necítila celá.

Oprava. Celá se necítí od té doby, co její bratr Lucas zničil prázdniny u Whitmanových.

„Nevyhazuj mi moje desky,“ prohodí Blaze přes rameno.

„Nevyhodím.“ Taková mrcha zase není.

„Ahoj, Blazi.“

„Ahoj, Amber,“ řekne, když prochází kolem Oliviiny nejlepší kamarádky. Amber posedává na schodech na verandě a popíjí pinot noir.

„Díky, že jsi přišla,“ otočí se Olivia na svou kamarádku.

„No, myslím, že konec byl nevyhnutelný.“ Jako vždycky, když jde o Oliviiny vztahy.

Olivia se zhrozí, je jí trapné, že v téhle oblasti tak selhává.

Amber se usměje. „Aby bylo jasno, já jsem vám dávala naději. Ale když už to došlo až sem, nenechala bych si to ujít ani za nic na světě.“

Pro Amber tohle není první Oliviino rozchodové rodeo. Olivia zavolala Amber hned poté, co Blazeovi položila telefon. Po tom incidentu před několika lety, po němž jí zůstal napuchlý ret a auto poškrábané klíčem, už nikdy nevyhodila přítele bez přítomnosti kamarádky. Jednoho dne se snad odnaučí povzbuzovat muže, aby se u ní cítili jako doma.

Blaze postaví gramofon na chodník a Olivia položí bednu vedle něj. „Opatrně,“ vyjede na ni Blaze a vytáhne telefon. Přejde k Amber. „Spala jsi se Shanem. Řekni Liv, že tohle nejsem já.“ Zvětší fotku na svém iPhonu 11.

„Proboha. Dej to pryč.“ Amber si zakryje oči.

„Jdi do háje, Amber.“

„Ne, díky. Jdi si tam sám.“ Amber se napije vína, jako by chtěla spláchnout pachuť, kterou v ní snímek zanechal.

Blaze odstrčí telefon a otočí se k Olivii. „Čím tě přesvědčím, že mezi mnou a Macey nic není?“

Olivia odvrátí pohled. Tohle s ním nemůže znova zažít.

„Takže je konec.“ Blaze přešlapuje na místě, podrážkami šoupá po betonu.

„Jo, je konec,“ souhlasí a ignoruje výčitky svědomí, které se jí hromadí v žaludku. Namlouvala si, že jejich vztah může zůstat nezávazný, pevně usazený v rovině zábavy.

Bude jí chybět jako rodina, protože kdysi jí rodinou byl. Ale nežadoní, aby zůstal. Musí se kousat do spodního rtu, aby se mu neomluvila a nepřipustila, že možná dělá chybu.

Amber svraští obočí. „Jsi si jistá, že chceš, aby odešel?“

„Jo, proč?“

Pokrčí rameny. „Říkala jsem si, že se ujistím, dokud je ještě čas to napravit.“

„Na čí straně jsi?“

„Přestože nosí drdol jako holka, docela se mi líbí. A neojel ti klíčem mercedes.“

„To by Blaze nikdy neudělal. Když pomineme tenhle průšvih, je až moc hodný.“

„Tak proč jsem tady? A proč se s ním rozcházíš?“

Olivia svraští obočí. „Vážně?“ zeptá se a zároveň ji napadne, že Blaze může mít vlastně pravdu. Hledala záminku k rozchodu a Macey jí jednu takovou poskytla v podobě Shaneova –

Dobře, dál to nemusí rozebírat.

Každopádně obrázek vydá za tisíc slov.

Pozorují Blaze, jak přehazuje nohu přes motorku, a ostře ji píchne na prsou, jak jí to je líto, i když ne natolik, aby mu řekla, ať se vrátí, nebo aby přiznala, že se mýlí.

„Zapomněl sis svý věci,“ vykřikne za ním Amber.

„Jasně. Všechno si to naložím na motorku.“ Drsně ukazuje na svůj motocykl a zapíná si helmu. „Pak se vrátím s dodávkou. Nedotýkej se mých věcí.“ Sklopí hledí a nastartuje motor tak hlasitě, že vyplaší hlouček kosů na vysoké borovici naproti přes ulici. Pak na Olivii ukáže prostředníček a vystřelí odtamtud.

Olivia hlasitě vydechne. Je pryč. A ona je volná.

Prsty si pročísne vlasy dozadu, odhodí si dlouhé, skořicově hnědé prameny z čela a otočí se na svou kamarádku. Jejich pohledy se setkají. Amber zvedne obočí.

„Co?“ vyštěkne Olivia.

Amber si upraví rozcuchaný drdol a dolije si víno do skleničky. Vydá zvuk vyjadřující hluboké zamyšlení.

„Myslíš, že mluvil pravdu,“ odtuší Olivia.

Amber, se kterou se kamarádí od nástupu do prváku na vysoké, usrkne vína. „Na tom, co si myslím já, nezáleží.“

Olivia se usadí vedle Amber na schodech verandy. „Říkal pravdu.“

„Jo.“

Natáhne hubenou nohu v džínách a vytáhne cigaretu a zapalovač, jejž si zastrčila do přední kapsy, než se objevil Blaze. Bylo jí jasné, že si po jeho odchodu bude potřebovat zapálit, což je zlozvyk, který si osvojila v San Francisku, když pracovala přes sedmdesát hodin týdně. Něco, co ji zbaví stresu, když to nedokáže cvičení ani sex. Druhá polovina její manželské postele zůstane dneska v noci studená a cvičení taky není na pořadu dne. Má před sebou příliš mnoho práce, než se promění v dýni. A ta zatracená vracející se noční můra je zpátky. Ještě že spánek pro ni není prioritou.

Zapálí si a potáhne. Vycítí Ambeřino zaváhání a vydechne dlouhý proud kouře a pak zamumlá: „Ven s tím.“

Amber si povzdechne. „Víš, že Shane je idiot…“ Zvedne se. „Sleduj to auto.“

Olivia se podívá přes trávník. K obrubníku přijíždí starodávný dvoudveřový lincoln continental, který vypadá jako nový, a zastaví jen kousíček od Ambeřiny červené tesly. Řidička, starší žena s nosem nahoru, aby vůbec viděla přes palubní desku, a se sedadlem posunutým dopředu natolik, že by mohla líbat volant, zaparkuje vozidlo a nechá motor běžet na volnoběh.

Amber zapíská. „Páni, to auto je hustý. Ročník 77, nebo 78?“

„Asi tak,“ odvětí Olivia nepřítomně a sleduje osoby uvnitř metalicky modré starožitnosti. Na sedadle spolujezdce sedí dítě. Nemůže mu být víc než čtrnáct. Nejspíš je to vnuk řidičky. Otevřeným okénkem spolujezdce bezostyšně zírají na Olivii a Amber.

„Pořádáte výprodej na zahradě?“ zeptá se žena.

Amber se rozesměje. „Vezměte si to všechno. Je to vaše,“ pronese jen pro Oliviiny uši.

Olivii divoce buší srdce. Na tom chlapci je jí něco povědomého. Šťouchne Amber do stehna, což je varování, aby se chovala slušně. „Ne, promiňte. Uklízím dům.“

Žena přikývne a pak zamumlá pár slov ke svému spolujezdci. Chlapec vystoupí z auta, hodí si batoh na záda a zavře dveře. Žena mu zamává, couvne a vyjede od obrubníku.

„Kam jede?“ zeptá se znepokojeně Olivia.

Auto se doplazí na konec ulice a zahne za roh.

„A to dítě tam jen tak nechá?“

„Možná je od sousedů,“ poznamená Amber.

Možná, ale nejspíš ne. Olivia ho tu ještě neviděla.

Chlapec se otočí, palce zastrčené pod popruhy batohu, a podívá se směrem k verandě.

Chvěje se mu brada a Olivia by mohla přísahat, že se mu třesou nohy.

Prudce se nadechne. Není to soused. Hnědé vlasy pod kšiltovkou s logem Padres – baseballového klubu ze San Diega, mandlový tvar jeho očí a sklon nosu, dokonce i váhavě nahnutá hlava a postoj jí přesně prozradí, kdo to je. Tenhle chlapec vypadá stejně jako její mladší sestra Lily, když byla v jeho věku. Sestra, kterou Olivia neviděla už čtrnáct let.

„Josh.“

Kapitola 3

Olivia byla ve čtvrtém ročníku na umělecké akademii v San Francisku, když ji nečekaně navštívil otec. Dwight ji vzal na oběd do restaurace Hog Island Oyster Co., a když jedla krémovou škeblovou polévku, oznámil jí, že je Lily těhotná.

Olivia byla v šoku. Její sestře bylo teprve šestnáct. Zeptala se, kdo je otec. Měla Lily přítele? S kým chodila? Olivia to nevěděla a jejich matka se nikdy o ničem nezmínila. Nedokázala říct, jestli Lily někdy s někým randila. Byla v plaveckém týmu. Lámala státní rekordy.

Její tréninkový a cestovní rozvrh jí nedával prostor na schůzky.

Ale zrovna ona nemohla vědět, jestli Lily nemá tajného kluka. Nebyly si blízké, ne tak jako v dětství, než se Lily odklonila k Lucasovi a vrazila tak klín mezi Olivii a její mladší sourozence.

Dwight položil ruku na Oliviinu a vrásky kolem jeho očí se zjemnily. Jeho pohled se stočil ke stolu.

„Co?“ zeptala se a ucítila, jak jí v hrudi zacukalo.

„Je to Ethanovo.“

„Nerozumím ti.“

Dwight jí stiskl ruce. „Tvého Ethana. To on je otec.“

„Ne,“ zašeptala. Krk a hruď se jí rozžhavily, brněly v reakci na to, že si to odmítala připustit. „Ne.“ Opřela se do židle, aby se co nejvíce vzdálila tomu, co jí Dwight právě říkal. Škeblová polévka se jí rozlévala v žaludku a dělalo se jí špatně.

Jak je to možné, přemýšlela, i když přesně věděla, jak to bylo možné. Dokonce i velmi snadné. Ethan na semestr přerušil vysokou, aby se postaral o svou matku, která se zotavovala z autonehody. Byl doma v Seaside Cove, jen tři bloky od Lily.

„Svedla ho?“ Lily se jí musela pomstít za to, že jí nedovolila nastěhovat se k ní a přestoupit na střední školu ve městě. Dwight pokrčil rameny a Olivii se znechucením sevřelo hrdlo. „Zneužil ji?“

„To nevím. Lily si to dítě chce nechat.“

Olivia se podívala za tátovo rameno do prázdného prostoru. „Dovolíš jí to?“

Nedokázala si představit, že by se dívala na Lilyino zvětšující se břicho, kdyby věděla, že uvnitř roste Ethanovo dítě.

Zavrtěl hlavou. „Řekl jsem jí, že musí jít na potrat. Nemůžu si dovolit vychovávat další dítě. Vy tři jste mě skoro přivedli na mizinu.“

Celá rodina věděla, že Lily byla nehoda, a člověk zrovna nemusel být Einstein, aby přišel na to, že jediný důvod, proč má Olivia malou sestřičku, je ten, že její máma je proti potratům.

„A co máma?“

„No jo, víš, jaká je. Pořád jí vadí, že se vykašlala na vysokou, aby mě mohla podporovat. Nechce, aby si Lily zničila budoucnost. Snaží se tvou sestru přesvědčit, aby dala dítě k adopci.“

„A Ethan? Co chce on?“ Protože Olivia se s ním chtěla rozejít. Hroutila se, jak se jejich vztah rozpadal. Ethanovou zradou popraskal v základech a ona se chtěla odstěhovat a odejít někam daleko, než se sesype úplně. Z toho by se nikdy nevzpamatovala.

„Na to se ho musíš zeptat sama.“

Nepřítomně přikývla a přemýšlela, co by mu asi řekla. Co by mohla říct? Už se to stalo. A mezi nimi byl konec. Oči se jí zalily slzami, které se snažila neprolévat. „Vezmi mě domů, prosím.“

Dwight ji odvezl, a když ji na rozloučenou objal a slíbil, že zavolá později, odemkla telefon a vytočila Ethanovo číslo.

„Jak jsi mohl?“ obvinila ho. „A s Lily!“

„O čem to mluvíš?“

„Je těhotná,“ rozplakala se. Ronila slzy obrovské jako dešťové kapky. Zoufalství v ní vířilo jako prudký vítr v bouři. Myslela si, že je Ethan ten pravý. Cítila se s ním šťastná, i když kdysi byla přesvědčená, že potom co přišla o prázdniny u jezera a Blaze, už šťastná být nemůže. Mohla být ještě hloupější? Nikdy se mu neměla otevřít, ani nikomu jinému, vzhledem k tomu, co jí Lily udělala.

„Ty si myslíš, že jsem se… vyspal s tvou sestrou?“ Zněl zděšeně.

„To si nemyslím. Vím to. Táta mi to právě řekl.“

„A ty mu věříš.“

„Chceš mi říct, že to není pravda?“ Jako kdyby existovala sebemenší možnost, že by jí táta mohl lhát. Měl ji rád, což ji přimělo přemýšlet, jestli ji Ethan vůbec někdy miloval.

Dlouhou chvíli mlčel.

„Ethane,“ vzlykala. „Řekni mi, že to není pravda.“

„Proč? Nikdy bys mi nevěřila víc než jemu.“

„Spal jsi s ní?“

„Ne.“

„Lháři,“ vykřikla bez rozmyslu.

„Už chápeš, co tím myslím?“

„Nenávidím tě,“ zařvala do telefonu. Příliš mnoho lidí, které milovala, ji zradilo. Nejdřív Lucas, pak Blaze, teď Ethan. Měla vědět, že jí nakonec zlomí srdce. Ale Lily?

Od té to nikdy nečekala.

„Olivie,“ oslovil ji Ethan a zněl poraženecky.

„Už mi nikdy nevolej. Nechci s tebou mluvit. Už tě nikdy nechci vidět. Sbohem, Ethane.“

Po letech se nad jejich rozhovorem zamyslela a uvědomila si, že měla počkat, než mu zavolá. Po Dwightově odchodu si měla dopřát čas na uklidnění. Zároveň měla počkat, než zavolala Lily. Ale palec jí přejel po tlačítkách a ona stiskla klávesovou zkratku, kterou vytočila číslo domů. Telefon zvedla Charlotte.

„Mami,“ pozdravila, hlas měla ztěžklý slzami.

„Olivie, zlatíčko, tatínek ti to už řekl?“

„Jo.“

„Je mi to líto. Musí to být pro tebe strašné. Pro všechny je to složité. Musíme se rozhodnout, co uděláme, než se to rozkřikne. Tvůj otec je úplně na dně.“

„Kde je?“

„Lily? Odpočívá.“

„Chci s ní mluvit.“ Chtěla sestru chytit za ramena a třást s ní, až by se jí zlomil vaz. Co si jen Lily myslela? Pokud byla na Olivii naštvaná, existovaly jiné způsoby, kterými by se jí mohla pomstít. Posprejovat jí pokoj. Roztrhat jí sbírku časopisů, jak to už jednou udělala.

„Až vstane, řeknu jí, že jsi volala. Buď na ni jemná. Zrovna se dozvěděla, že jí nedovolíme, aby si to dítě nechala.“ Po právní stránce nemohli Charlotte a Dwight nijak Lilly nutit, aby se dítěte vzdala. Ale pokud stála o jejich finanční a psychickou podporu, neměla na vybranou.

Olivia zavěsila a čekala. A čekala. Lily jí nikdy nezavolala zpátky. Ani zprávu jí nenapsala. Když jí konečně zazvonil telefon a na displeji viděla telefonní číslo domů, ozvala se Charlotte. Lily utekla. Charlotte a Dwight se zrovna vrátili z policejní stanice, kde nahlásili, že se Lily pohřešuje. Ethana si pozvali k výslechu, ale ani on neměl žádné informace. Plavecký oddíl vyvěsil plakáty. Jejich malou holčičku hledali úplně všichni.

Olivia chtěla být smutná. Také očekávala, že se bude cítit ustaraně. Lily bylo šestnáct, byla těhotná a sama. Ale Olivia nedokázala projevit ani trochu soucitu. Všechny slzy už vyplakala. Srdce si zamkla.

O necelý rok později dostala od Lily první výroční dopis. Uvnitř byla fotografie: Josh s novorozeneckou tváří plnou skvrn a přivřenými víčky, zabalený do kojenecké deky.

#

„Kdo je Josh?“ zeptá se Amber a pronikne mlhou Oliviina zděšení.

„Lilyin syn.“

Amber na ni zírá, pak jí spadne čelist. „Tvojí sestry Lily?“ Olivia přikývne. „Kecáš.“

Amber tiše hvízdne, pohled upřený na chlapce přikovaného k chodníku.

Olivia típne marlborku o betonový schod a vstane. Amber se k ní přidá a odloží svou sklenici s vínem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se Olivia, aby se ujistila, jestli se neplete, že je to její synovec.

Ta myšlenka způsobí, že jí srdce buší ještě rychleji. Synovec. Ani za milion let by nečekala, že se setká se synem Lily a Ethana. „Tvé jméno,“ zopakuje, když na ni nechápavě zírá. „Kdo jsi?“

Roztáhne ústa a po chvíli pronese: „Josh.“

Olivia prudce vydechne, má pocit, že se neudrží na nohou. Tu cigaretu neměla uhasit. Co tady sakra dělá Lilyin syn? A kde je Lily? Podívá se směrem, kterým odjel continental, a čeká, že se její sestra objeví jako pouštní přelud.

„Pojď sem, Joshi.“ Nehýbe se. Mávne rukou, aby ho přivolala blíž. „Neboj se, pojď sem.“

Šoupe nohama, jako by se rozmýšlel, co má dělat. Přejede pohledem z ní na Amber a zpátky. Ruce se mu napnou na popruzích batohu a on udělá nejistý krok, pak další. A další. Zastaví se pár metrů od nich.

Teď, když je blíž, Olivia ve slábnoucím večerním světle lačně zkoumá jeho rysy. Oříškové oči ji pozorně sledují a prohlížejí si ji. Nos má posypaný pihami, stejně jako ona a Lily, když byly v jeho věku. Olivia si je v pubertě zakrývala silnou vrstvou make-upu. Své pihy nesnášela. Na Joshovi vypadají roztomile. Je to hezký kluk. Připomíná jí Lucase.

Bože. Lucas.

Až ten se dozví o Joshovi.

Poté, co Lily utekla, Olivia na Lucase dotírala, aby zjistila podrobnosti o tom, co se přesně stalo. Nechtěl jí to říct. Nesmlouvavě ji odmítl. Od té doby o Lily nemluví. Když Olivia jejich sestru několikrát zmínila v rozhovoru, Lucas se stáhl. Schoulil se do sebe nebo ji zazdíval, ignoroval její esemesky a odmítal její telefonáty, což nebylo nic neobvyklého. Už od svých šestnácti let, kdy strávil šest měsíců ve výchovném ústavu, byl Lucas nespolehlivý. A taky nepředvídatelný.

Josh si upraví batoh na ramenou. Ústa se mu otevřou a zavřou a pak se zamračí, nosní dírky se mu roztáhnou, jak prudce vydechne. Úzký proužek kůže na čele pod kšiltem čepice mu zvrásní starost. Podívá se na Amber.

„Cože?“ zeptá se a zní stejně zmateně, jako se cítí Olivia, když sleduje jeho legrační cukání v obličeji. Něco ho frustruje.

Ukáže na sebe. „Josh.“ Pak ukáže na Amber.

„Aha.“ Usměje se. „Já jsem Amber.“

Pak ukáže na Olivii.

„Olivia. Jsem sestra tvé mámy,“ řekne. „Tvoje… teta.“ S tím titulem zápasí. Je to poprvé, co o sobě takhle mluví.

Napětí v Joshově výrazu okamžitě poleví. Rychle mrká a Olivia se obává, že se rozpláče. I když jí velice vadí, kdo jsou jeho rodiče, nejraději by ho objala a řekla mu, že s ní je v bezpečí.

Amber mu podá ruku. „Jsem kamarádka tvé tety. Ráda tě poznávám, Joshi.“

Nesáhne po Ambeřině dlani, jen na ni zírá. Olivii se stáhne hruď obavami. Proč je tady sám?

„Kde máš mámu?“ zeptá se.

„Nn…“ zarazí se.

„Kdo je ta žena, která tě přivezla?“ Olivia se znovu naštvaně podívá na konec ulice, protože ta dáma odjela, aniž by jí řekla, kdy se objeví Lily nebo jak dlouho tu Josh hodlá zůstat.

Josh pokrčí rameny.

„Ty nevíš, kdo je?“

Natáhne ruku před sebe a vztyčí palec nahoru. Myslí tím to, co si Olivia myslí, že myslí? Stopnul si ji? To by vysvětlovalo, proč dáma v lincolnu continental odjela bez vysvětlení.

Ale ví to Lily? Co když Josh utekl z domova?

Nebyla by to třešnička na jejich dysfunkčním rodinném dortu? Josh se vykašlal na mámu, stejně jako Lily utekla od nich.

Josh šoupe nohama. Rozhlédne se po její předzahrádce a pohledem spočine na vchodových dveřích.

„Proč jsi sem přijel?“ Ze všech možných míst na světě zrovna k ní. Nikdy se neviděli.

Josh sklopí pohled.

„Chceš mi něco říct?“ zeptá se. Jak dlouho se zdrží? Kam má v plánu jít? Co s ním má dělat? Proč sakra nemluví? Luská mu prsty pod obličejem. „Joshi. Kde máš mámu?“

„Je pryč.“

Pryč? Co to má znamenat?

„Opustila tě? Nebo… je mrtvá?“

Joshova tvář zbledne a Olivia musí potlačit šok spojený s hněvem. Jak se jen Lily opovážila zemřít dřív, než mohla Olivii poprosit o odpuštění. Ne, to není možné. Lily není mrtvá. Tomu odmítá uvěřit.

„Ježíši, Olivie. Uklidni se,“ zašeptá Amber.

„Promiň.“ Projede si prsty vlasy. Nehty ji škrábou na hlavě. Nadechne se a chvilku čeká. Nechtěla ho vyděsit. To, co Lily a Ethan udělali, bylo neodpustitelné, ale Josh si její vztek nezaslouží. Zkusí to znova, zklidní hlas. „Máma tě opustila?“

„Ne… nevím.“ Kousne se do spodního rtu a pohledem těká po dvoře.

Amber ji šťouchne do paže. „Děsíš ho.“

Přes rameno se podívá k silnici. Olivii dojde Ambeřino varování a zakleje.

„Hele, to je v pohodě. Všechno je v pohodě. Půjdeme dovnitř? Můžeš tu zůstat, než přijede máma.“ Hodí po Amber pohledem, kterým se ptá, co s ním má dělat.

Amber jí přichází na pomoc. „Máš hlad, Joshi?“

Josh se se zájmem podívá na Amber.

„Chceš něco k jídlu?“ upřesní.

„Ano.“ Dychtivě se podívá mezi ně a napodobí, že jí hamburger.

„Ten kluk chce hamburger.“

Olivia si poklepe prstem na stehno. Chce si zakouřit. A taky se potřebuje najíst. Dokončuje knihu a kromě zkaženého jídla z restaurace je její lednice prázdná. „Promiň, Joshi.“ Je jí líto, že ho musí zklamat. „Nemám –“

„Ale má,“ přeruší ji Amber se širokým úsměvem. „Teta Olivia má hamburgery.“

„Mám?“

„Něco objednáme. Josh má za sebou dlouhý den. Že jo?“ Josh se zamračí, nakloní hlavu a pak přikývne.

Amber dloubne Olivii loktem do žeber. „Dej mu, co chce. Bude se pak cítit mnohem líp.“

„Tak dobře. Dnes je tvůj šťastný den.“ Ve více ohledech, než si dokáže představit. Protože nějakým zázrakem nebo náhodou ji její třináctiletý synovec našel.

Kapitola 4

Olivia pozve Joshe, aby ji a Amber následoval do domu. Ten vejde do obývacího pokoje, poškrábe se na hlavě, kšiltovka mu mírně sjede z hlavy. Pohledem těká od podlahy ke stropu a podél stěn a vstřebává všechno mezi tím.

V místnosti to po jejím zběsilém vyklízení Blazeových věcí vypadá jako po výbuchu. Rozházené knihy se neúhledně povalují na policích. Polovina její sbírky filmů se sesypala na podlahu, když se jimi probírala. Ty, které patří Blazeovi, házela do krabice, kterou pak vynesla před dům. Většina ozdobných polštářů z gauče leží na podlaze. Ty shodila, aby posbírala jeho věci, které zapadly do škvír: ponožku, tričko přehozené přes opěradlo gauče, jež se nějak proplížilo za polštář, použitý kondom, který nevyhodili, protože byli oba příliš unavení, než aby se potom dostali do koupelny. Tohle ji znechutilo. Řekl, že se o to postaral.

Josh přejde místnost k vestavěné polici a narovná si čepici. Vlasy pokrývající jeho zátylek jsou světle hnědé, o několik odstínů světlejší než její, s kaštanovými odlesky. Hnědou mikinu s kapucí má rozepnutou a rukávy vyhrnuté až nad lokty. Pod ní má na tričku nějaký obrázek, ale nedokáže rozeznat jaký, ve výhledu jí překážejí jeho ruce. Svůj batoh svírá, jako by jeho popruhy byly opěrky na sedadle letadla a on se bál létat. Jeho černé úzké džíny, módně roztřepené na kolenou, jí připomínají něco, co by si oblékl Blaze. Černé tenisky vypadají jako nové. To je dobře. Lily chudáka kluka nezanedbává, pokud teda Josh oblečení neukradl. Sakra, co když ho ukradla Lily? Bylo jí šestnáct a byla těhotná. Asi těžko chodila na vysokou. Dokončila vůbec střední školu? Projede jí záchvěv viny, že o Lily smýšlí tak ošklivě, pocit je tak ostrý, že ho nedokáže ignorovat. Možná si nemůže dovolit koupit mu oblečení. Musela mít velké potíže, aby se uživila. Možná s tím stále bojuje, a proto Josh utekl?

Nebo možná nikdy tyhle problémy neměla a měla pomoc. Ethan vyhověl Oliviině žádosti. Už jí pak nikdy nezavolal. Mohl celou tu dobu Lily podporovat.

A kde je vlastně Ethan? Naposledy slyšela, že žije v Los Angeles, ale víc času tráví v cizině jako zahraniční zpravodaj. Je možné, že Lily je teď s ním? Co když Josh utíká před Ethanem?