Obsah

Prolog

PRVNÍ DÍL

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

DRUHý díl

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

TŘETÍ DÍL

Kapitola 26

Epilog

Doslov

Děkuji

Tanja Steinlechnerová

Tanečnice

z Moulin Rouge

IKAR

Tanja Steinlechner

DIE TÄNZERIN VOM MOULIN ROUGE

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Christin Wilhelm,

Jacket Illustrationen © by Trevillion Images, Bridgeman Images, shutterstock

Translation © 2023 by Soňa Brtna Havlová

ISBN 978-80-249-4958-1

S láskou pro Merlina Leandera a Lucia Valeriana,

mé dva překrásné syny

Žádný život není předem předurčen, a přesto to není pouze původ a postavení, místo a rok narození, co přisuzuje vycházející hvězdě její zdánlivé místo, osobitý charakter, mimořádný talent, a především silnou, takřka děsivou touhu nechat za sebou zděděný svět, působit v skrytu a tam splétat neviditelná vlákna osudu.

Prolog

Tak ráda by letmo nakoukla do stanu, aby zahlédla ty zázraky, o kterých se všude mluvilo. V cirkuse prý byly cvičené opičky, které nepozorovaně kradly dámám čichací sůl a pánům z náprsních kapes žvýkací tabák a cinkající mince. Možná by spatřila i divoké tygry nebo dokonce proslulé hadí ženy a muže, o nichž jí vyprávěly dělnice v prádelně a kteří se prý dokázali přímo nelidsky ohýbat a natahovat. Louise už by to tajemství cirkusáků, vzdušných akrobatů, kejklířů a klaunů vypátrala. Kdyby věděla, jaký elixír by musela vypít nebo kterým zázračným olejem se potírat, aby směla vystupovat v cirkuse, už by si je nějak obstarala.

Louise prostě musela ten zázrak za každou cenu vidět na vlastní oči. Cirkus hostoval ve městě zřídkakdy, taková šance se nebude zase hned tak opakovat. Kromě toho měla dnes narozeniny a vstupné by si mamá nikdy nemohla dovolit. Vždyť ta i peníze na její dárek, tarte au chocolat, šetřila celé měsíce a utrhávala si kvůli nim od úst. Najednou si Louise všimla štěrbiny v tkanině stanu. Přikradla se blíž. Pod ochranou tmy a daleko od světel, která osvětlovala vchod, se s tlukoucím srdcem přikrčila až k zemi. Skrz trhlinu ve stanové látce viděla tanečnice v pestrobarevných kostýmech. Vyhazovaly nohy vysoko do vzduchu ve frivolním rytmu cirkusové kapely a mávaly k tomu pompony. Sledovala jejich vystoupení jako uhranutá, nebyla schopná se od toho pohledu odtrhnout. Když hudba umlkla, vstoupila do manéže žena ve zlatém kostýmu. Hlavu jí zdobila péra a kolem břicha se jí ovíjely třpytivé řetězy. Ještě tohle vystoupení musí určitě vidět! Takže dál klečela na tvrdé zemi a skoro bez dechu sledovala představení. Pochopila, že ta skutečná senzace se ukrývá v proutěném košíku, který do stanu právě přinesl hráč na flétnu v širokých barevných kalhotách. Postavil koš před ženu ve zlatém a usadil se kousek od ní na exoticky vyhlížející polštář ležící na zemi. Potom začal hrát. Nástroj vydával nezvyklé, lehce bzučivé dvojité tóny, které připomínaly spíše zvuk rozladěného lodního klavíru než jasný zvuk flétny. Žena otevřela víko koše a z něj vykoukla hlava kobry. Zjevně ji probudilo kouzlo té hudby a umění její zaklínačky. Zvíře vypadalo elegantně i nebezpečně zároveň. Zaklínačka pohybovala rukama v rytmu hudby a hadí hlava ji následovala.

Vtom se polekala a s výkřikem vyskočila. Někdo jí totiž zezadu poklepal na rameno. Byla tak pohroužená do té podívané, že nikoho neslyšela přicházet. Stáli před ní žena a muž v nádherných kostýmech a pobaveně na ni hleděli. Merde! Teď jí určitě vynadají. Muž se k ní ale sklonil a zeptal se: „Líbí se ti to představení?“ Ani trochu se neusmál, ale v jeho hlase bylo něco laskavého. Mlčky přikývla, nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku.

„Ty si ale troufáš, slečinko,“ řekla žena. Měla ohnivě rudé dlouhé vlasy a na nose nespočet pih od sluníčka.

„Co musím udělat pro to, abych se dostala k cirkusu?“ odvážila se Louise zeptat. Srdce jí divoce bušilo, ale že by ji ti cirkusáci kvůli jejímu přečinu předali policii, jí mezitím začalo připadat nanejvýš nepravděpodobné. „Určitě bych se naučila tančit na provaze nebo jezdit slonovi na hřbetu.“

Muž a žena si vyměnili pobavené pohledy. „Ty chceš k cirkusu?“ Rusovláska na ni zkoumavě pohlédla. „Není to snadnej život a nic nedostaneš zadarmo. Denně musíš trénovat a zkoušet a večer tě pak z toho bolej všechny klouby v těle.“

Cirkusačka se zamyšleně zahleděla do korun stromů, které nad nimi tiše šuměly ve větru. K tomu si pobrukovala tichou melodii. Louise trpělivě čekala, až zase promluví.

„Víš,“ pokračovala žena, „my cirkusáci si nenakládáme na bedra všechnu tu námahu a útrapy proto, abysme zbohatli. Dostáváme jenom malou gáži. Ale podívej!“ Ukázala na trhlinu ve stanu a Louise pochopila, co jí chce ukázat. Zevnitř se ozval závěrečný aplaus. Dřepla si na bobek a naposledy se podívala na obličeje cirkusáků uvnitř. Zračila se v nich úleva a současně blaženost. A v očích měli nadpozemský třpyt, který nebyl úplně z tohoto světa. Stát ve světle ramp, převádět sny ve skutečnost a na konci představení se přímo koupat v potlesku, o to tedy šlo. To byla jejich opravdová mzda.

Když se zase zvedla, páreček byl tentam. Ale to, co onoho večera zažila, v ní od té doby zůstalo a probudilo hluboko dřímající touhu. Poprvé okusila chuť nezkrotného a svobodného života.

PRVNÍ DÍL

Kapitola 1

Clichy u Paříže, 1882

Louise otevřela železnou kovanou bránu a vešla do dvora před prádelnou. Během noci se trochu ochladilo a svěží letní vzduch v Clichy se mísil s pachem drůbežího trusu a moči. Obojí používaly pradleny k bělení prádla.

Nakrčila nos a sklonila se k Minette, která se jí třela o nohy a nastavovala hlavičku. Tohle bylo pár minut, které patřily pouze jí samotné, kdy nemusela přikládat pod oheň, míchat v předklonu prádlo v bublající vroucí vodě, ždímat mokré prádlo nebo je táhnout do sušárny, aby je tam pověsila na šňůru.

Spokojené vrnění, které vydávalo malé kočičičí tělíčko, jí pomohlo si na chvíli vydechnout. Potom se jí ale sevřel žaludek. Dneska ještě vůbec nic nejedla. Poránu ovšem stejně býval vždy jen chleba a naředěné mléko. Víc si s mamá z jejího skromného platu nemohly dovolit. A brzy začne ta nekonečná smyčka vlekoucích se hodin, které trávila v pološeru ve velké šedivé hale. Louise si nevšímala svírání v žaludku, které jí našeptávalo, že by se měla otočit a nechat tohle místo co nejrychleji za sebou. Mamá na ni spoléhala a tak jako tak neměla jinou volbu.

Ještě jednou jemně pohladila Minettinu hlavičku a pak spěšně přešla dvůr a protáhla se pootevřenými těžkými dveřmi do haly, kde se pralo. Z jednoho z háků, na nichž visely v řadě za sebou šedé pracovní zástěry dělnic, sundala Louise tu svoji a uvázala si ji. Klekla si vedle kovové vany, do níž se ukládala polena, a naskládala si jich co nejvíce na předloktí volné paže. Když vstala, zavrávorala a celá ta hora dřeva s rachotem spadla na zem.

Vzdychla, znovu si klekla, sebrala poleno po polenu ze země a raději si je naskládala do zástěry. Opět se zvedla, tentokrát hodně opatrně, a dovlekla dřevo až do nejzadnější řady s káděmi, kde je složila a pak naskládala na vychladlá ohniště.

Vtom jí někdo znenadání položil zezadu ruce na ramena. Louise sebou trhla. Neslyšela mistrovou přicházet, ihned ale Betty poznala podle studených prstů a pevného setrvalého tlaku, který napovídal, že byla pod dohledem. Mistrová se pokaždé zjevila jako duch a vždycky se z toho vyklubal příval obvinění a požadavků. Otočila si Louise čelem k sobě a rychle popadla její prsty, dřív než je stačila schovat za zády. „Máš špinavý nehty!“ potřásla znechuceně hlavou. „Garantujem tu nejvyšší čistotu. Zapiš si to laskavě za uši, slyšíš? A jak zas vypadá ta tvoje zástěra! Dneska večer si ji po práci vypereš. Jinak už se tu nemusíš vůbec ukazovat. Lituju toho, kdo si tě jednou vezme za ženu.“

Louise hořely tváře, spíš zlostí než hanbou. Betty si zjevně užívala, když ji mohla při něčem nachytat.

„A už tady nestůj jako dřevo, zapal konečně oheň pod káděmi! Prádlo madam Dupontové se musí složit, už se po něm ptala. A nezapomeň věnovat obzvláštní péči lemovkám a krajkám. Pospěš si, vite, vite!“ S těmito slovy odkráčela mistrová k pokladně, kde se uvelebila na židli se zeleným polstrováním. Trávila tam většinu času a přijímala přání a požadavky od zákaznic.

Ze svého vydobytého místa v zadní řadě měla Louise dobrý přehled o tom, co se dělo v hale – a byla tak hlavně co možná nejdál od Betty a jejího naléhavého hlasu. Aby jí žádná z dělnic její oblíbené místečko nevyfoukla, vycházela z domu časně ráno a byla v prádelně skoro vždy jako první. Zápalkami, které uchovávala u ohniště u nejzadnější kádě, podpálila polínka. Plameny hned začaly olizovat dříví a doslova kolem něj tančily. Oheň vzplanul, aniž by se ptal, jestli k tomu byl zrozen. Louise zavřela oči a poslouchala praskání a luskání. Další ukradený okamžik, který patřil jenom jí.

Hodiny na věži kostela odbily celou, do haly hlučně nakráčely pradleny a zaujaly svoje místa. Pokřikovaly na sebe a probíraly nejnovější klepy a drby. Louise se jen nerada odpoutala od pozorování ohně a věnovala se obřímu koši na prádlo, který stál na polici za ní. Jeho obsah se jí včera už nepodařilo roztřídit. Kalhoty a dámské punčochy skládala do speciálního komínku. Když natahovala punčochy přes ruku, aby je obrátila, hedvábí působilo skoro jako tekuté. V jakých barvách a vzorech bylo dneska k mání! K bílým punčochám se přidaly zelené s červeným vnitřním klínkem, které vlastnila každá žena, jež na sebe aspoň trochu dbala. Existovaly také punčochy s kosočtvercovými nebo květinovými vzory. Jednou dokonce skládala růžové punčochy, na kterých byli motýli. Představovala si, jaké by to bylo, kdyby byla bohatá a nechala si na prádlo vyšít rudé srdce na místo, které by zahlédl pouze ten, kdo…

„Úplně ti hoří tváře, Louise. Nemáš horečku?“

Její kamarádka Lily přišla zcela nepozorovaně, vůbec si jí nevšimla. Výjimečně se neopozdila a zabrala místo v řadě před ní.

„To určitě ne. Ale občas si představuju, že to jemňoučký prádlo patří mně. Už jsi taky někdy přemýšlela o tom, jaký to je, cejtit ty motýly na kůži?“ zašeptala Louise.

Lily zrudla.

„Strašně ráda bych to po práci zjistila.“

„To je zakázaný, Louise. Tohle může napadnout jenom tebe.“

„Nech toho, ty strašpytle. Pojď to zkusit se mnou.“

Mistrová se otočila směrem k nim a zakřičela přes celou halu: „Lily, dneska budeš pracovat vepředu u mě. Vite, vite, dámo. Tady není žádná žvanírna u kávičky!“

Lily se otočila k Louise a zašeptala: „Fakt bych moc ráda, ale upřímně, netroufám si. Kdyby nás chytli, měly bysme pořádnej průšvih!“

Louise vzdychla, nechala třídění prádla, popadla dva kbelíky, jež stály pod policí, a vydala se napříč halou. Musela donést vodu z kašny na dvorku.

Kratičký pohled na letní oblohu bez mráčku, krátké vydýchání, a už ponořila nejprve jeden a pak i druhý kbelík do tmavé vody, běžela zpátky a vylila ji do kádě. Nato naplnila třetí a čtvrtý, pak pátý a šestý. Všechny odtáhla přes celou halu a vodu nalila do kotlů, pod kterými už plála polena. Pod osmým kotlem nehořelo. Namáčela v něm prádlo, které bylo víc zašpiněné. Nejspodněji přišly kalhoty a punčochy, na ně povlečení a nakonec šátky, manžety a límečky. Teprve pak naplnila Louise tuhle káď studenou vodou. Zvláštní kotel byl připravený pro jemné věcičky: dámské prádlo s krajkovými vsadkami, drahocenné podvazky, různobarevné živůtky a spodničky. Později tyhle látky ještě dodatečně ošetřila, aby osvěžila barvy. Zářivá zeleň se znovu rozjasnila díky roztoku octa a kamence, jemnou šeříkovou barvu posílila kypřicím práškem a rudé pantalony jisté Francine Duboiseové vložila do lázně z vitriolu.

Duboiseovou provázela pochybná pověst. Když vstoupila do haly, pradleny okamžitě zmlkly, ze zadních řad se ale po chvíli začal ozývat nezřetelný šepot. Možná to bylo těmi blonďatými loknami, které zářily dokonce i ve zšeřelé prádelně, nebo její elegatní chůzí, když se na vysokých podpatcích nesla po hrbolaté kamenné podlaze.

Ostatní ženy jí nejspíš záviděly. Z úst zakrytých rukama padala slova jako la poule, prostitutka, nebo ještě horší výraz la putain, děvka. Ovšem pro Louise byl ten okamžik, kdy se otevřely dveře a dovnitř vplula Francine Duboiseová, vrcholem celého dne.

Duboiseová vždy nosila nanejvýš extravagantní pokrývky hlavy, takže když vrazila do místnosti, okamžitě nad všemi vyčnívala. Pokaždé energicky postavila košík s prádlem na pult a pak si sundala klobouk zdobený nádhernými mašlemi, což byl nezpůsob, kterého by se žádná dáma na veřejnosti neodvážila. Jinak už nic neobvyklého neudělala, ovšem celý její zjev obklopovala tajemná, okouzlující aura, která po těch několik minut jejího pobytu naplňovala celou prádelnu.

Jenže s Francinou, jak jí Louise potají říkala, se v tuhle časnou ranní hodinu nedalo počítat. Namísto toho zněly halou hlasy dělnic. Ať už to byly vdovy s nahrbenými zády nebo svěží dívky ve věku na vdávání, všechny spojovaly ruce bolavé od práce a oblečení z hrubé, těžké látky. Tyhle hadry měly jeden jediný účel: musely plnit svou funkci. Měly být levné na pořízení, za velkých veder se musely dát vyprat a nesměly příliš podtrhovat ženské půvaby. Žena byla dobrá žena, když byla ctnostná a hlavně když na sebe nepoutala pozornost, ať už po tom Louise toužila nebo ne. Tváře jí hořely námahou a horkem, které vycházelo z plápolajících ohnišť. Chrstla rozpuštěnou sodu – jen hrst, v žádném případě víc – do horké, ale ne vroucí vody. Na obojí si dávala pozor, oblečení ani ložní prádlo se nesmělo srazit a bělidlo nemělo na látce zanechat hnědé skvrny.

Vzala připravené šátky, manžety a límečky a vložila je do kádě, ve které voda nyní měla přesně tu správnou teplotu. Pak začala přikládat pod kotel, který sloužil k vyvařování prádla. Už teď měla červené ruce a poraněná místa z minulých dní přímo hořela. Určitě se jí zase udělají puchýře. Sáhla po dřevěné vařečce, aby tu prádlovou polévku zamíchala, ale zase ji s bolestným výkřikem upustila, držadlo bylo úplně vařící. Aby se konečně trochu zchladila, nadzvedla si sukni a pak si dopřála kratičkou pauzu. Jak mohla mamá tuhle otročinu celé ty roky vydržet? Jak dokázala snášet ten stále stejný zápach?

Její matka vyrůstala v Alsasku mezi rozmarýnem, tymiánem a levandulí. Ačkoliv se Louise na domeček svých prarodičů rozpomínala už jen matně, při vzpomínkách jí okamžitě vyvstala na jazyku chuť měkkého tučného sýra. Jako dítě u nich často pobývala a milovala především tu nekonečnou dálavu. Když se vyšplhala do koruny staré sukovité jabloně, naskytl se jí skoro neomezený výhled nad vinicemi. A nikdy nezapomene na tu fantastickou zahradu. Uprostřed jabloní a záhonů se zeleninou se mohla Louise společně se sestrou Vic bez zábran vydovádět. Pokaždé když proběhly okolo zahradního stolu, podala jim babička sladkou jahodu, kousek sýra, nebo jim dala napít limonády, kterou sama připravila. Za těch šťastných dní ponechali dospělí Louise a Vic jim samotným a jejich světu dětské fantazie. Mohly si dělat, co se jim právě zachtělo. Babička byla zaměstnaná vařením, mamá vytrhávala plevel a papá s dědečkem prořezávali jabloně. Často sedávali všichni pozdě do noci za svitu svíček za dlouhým zahradním stolem, byl to nádherný život. Proč tady nezůstaneme napořád? Proč se musíme vrátit do Clichy? zeptala se jednou. Papá do sebe rychle obrátil sklenici vína a ruce se mu při tom trochu třásly. Nejsme na světě sami a nejsme tak svobodní, jak jsme doufali.

Tehdy nechápala, co tím papá myslel. Nevěděla, že tím narážel na válku, do které bude muset o něco později táhnout.

* * * * *

„Vyrazíme, až listy změní barvu,“ řekl papá, když byl na opušťáku v Clichy a Louise ho otravovala, kdy zase pojedou do Alsaska. Do té doby tedy musela vydržet s mamá a sestrou Vic v tmavém bytě v Clichy. Nevedlo se jim vůbec špatně, měly co jíst a Louise měla i vlastní postel. „Za to musíš být vděčná.“

Mamá vedla obě dcery k tomu, aby jí pomáhaly s pracemi v domácnosti. Musely utírat nádobí, skládat prádlo a před spaním se modlit, aby všechno zůstalo tak, jak to bylo. Louise si nedovedla představit nesmyslnější přání. Odříkala sice modlitbu, kterou po ní mamá chtěla, ale jakmile matka zhasla světlo a odešla z jejich pokoje, vyskočila znovu z postele, klekla si na studené dlaždičky a znovu sepnula ruce k modlitbě. „Milý Bože, ty víš všechno, takže víš, že před chvílí jsem musela lhát. Prosím tě jen, aby nic nezůstalo, jak to je teď. Učiň, ať jedeme do Alsaska za babičkou a dědečkem. A když to nepůjde, zařiď aspoň, abysme bydleli ve světlým bytě s výhledem do dálky. Pak to bude, skoro jako kdybych byla na své jabloni.“

Její modlitba se opravdu vyplnila, nic nezůstalo, jak bylo, ovšem jinak, než si malovala. Listy změnily barvu, ale návštěva u prarodičů se odložila. Papá s rodinou opět strávil několik dní a utěšoval ji: „Pojedeme, až začnou padat první sněhové vločky, vrabčáčku.“

Vítr byl stále drsnější a serval i poslední zbylé listy z větví, které se pak holé strašidelně kymácely. Bylo stále chladněji a papá jim poslal peníze. Mamá jí pořídila červený kabátek, ze kterého byla Louise úplně unešená. Prarodiče budou zírat, až v něm svou vnučku uvidí. Ale napadl první sníh a stále ještě neodjížděli. Papá jim psal o zvláštních válečných okolnostech a také o tom, že mu všechny chybějí. Nejspíš jim chtěl svým dopisem dodat odvahu, ale Louise z toho bylo do pláče. Co jí byl platný takový nádherný kabátek, když si ho nemohla vzít s sebou na cestu.

Nastal poslední den v roce, který tentokrát neoslavili jako vždycky předtím s prarodiči. Ovšem papá byl s nimi. Společně vyhlíželi z okna do noci, a když hodiny na věži kostela odbily půlnoc, vzala mamá otce za ruku. „Doufejme, že ta válka brzy skončí,“ řekla.

Sluníčko hřálo a na větvích začaly rašit nové lístky, ale Louise už se neodvažovala zeptat, kdy tedy konečně pojedou. Stýskalo se jí po dnech, které by mohli trávit na zahradě kolem domku, stýskalo se jí po babiččině kuchařském umění a po dědečkově klidném hlase, kterým jí tak rád vysvětloval, jak to na světě chodí.

Když opadaly kvítky třešní a teplý vítr ty jemné lístky rozfoukal všude kolem a oni zase nejeli do Alsaska, mamá konečně oběma dívkám pověděla pravdu. Její hlas zněl zvláštně střízlivě, ale Louise si přesto ihned uvědomila obrovský význam jejích slov. Nepoznala to z toho, co mamá řekla, nýbrž podle toho, jak se při každé pečlivě zvolené větě její tělo zachvělo, jako by trpělo bolestí, které si nikdo nesměl všimnout.

„Babička a dědeček museli uprchnout.“ Na chvíli se odmlčela a pak pokračovala: „Alsasko dobyli boches, skopčáci, Němci. Proto už dům ani zahrada nepatří prarodičům, nýbrž cizincům.“

Louise se zhroutil celý svět. Ráj jejího dětství byl nenávratně ztracen. Už nikdy tam nebude šplhat na stromy, už nikdy tam nebude trávit prázdniny. Hořce se rozplakala.

O něco později papá ve válce padl a zanechal je s mamá samotné. Co to bylo za krutého boha, který její prosbu, že nic nemá zůstat tak jak je, tak dokonale nepochopil? Do Alsaska za prarodiči už nemohly, a byt v Clichy, který papá platil ze svého žoldu, musely po jeho smrti opustit. Mamá už si ho zkrátka nemohla dovolit. Jejich jedinou možností tedy bylo se přestěhovat. Na smutek mamá neměla čas, pořád nadávala a neustále se dohadovala s Louise a Vic, které jí v domácnosti s ničím nepomáhaly a to málo, co měly, si ani pořádně nezabalily do kufrů.

Louise namísto balení ležela na posteli a tesknila po své jabloni. A když teď ta jabloň patřila skopčákům a ona tam už nesměla, pak se chtěla alespoň přestěhovat do něčeho vzdušného, do zámku v oblacích. A kdyby to bylo příliš troufalé přání, tak alespoň do bytu, do něhož by svítilo slunce a který by nebyl v přízemí, ale naopak nabízel výhled na střechy ve městě.

Ale nepřestěhovaly se do prosluněného bytu vysoko nad městěm. Naopak. Zůstaly v Clichy a ubytovaly se nejdříve v nouzovém útočišti, což byla spíš chatrč než ubytovna. Potom si však mamá s Vic našly práci v prádelně Noiset a mistrová Betty jim obstarala slušný pokoj. Zatímco byly obě dvě v práci, Louise bývala sama. V tmavém pokojíku ale nebylo co dělat. Proto se potulovala po okolí. Tiskla nos na výlohu obchodu s hračkami a představovala si, že papá by jí určitě splnil to či ono přání a dědeček by jí vyrobil ještě mnohem realističtějšího dřevěného koníka, než jaký se tam dal koupit. Když zase jednou stála před obchodem, zaťukal jí někdo zezadu na rameno. Otočila se a naproti ní stálo děvčátko. Bylo hubené a mělo nápadně světlou pleť, což mu propůjčovalo takřka aristokratický vzhled. Dívka měla jemný hlásek, řekla, že se jmenuje Lily, a plaše se zeptala, jestli by si s ní nechtěla hrát. Louise přikývla. Byla vděčná, že už nebude sama a že si našla kamarádku. Nejraději skákaly panáka. Na zem ho nakreslily křídou a pak už jen házely kamínkem a přeskakovaly políčka. Hra vyžadovala soustředění a také šikovnost, protože nesměly šlápnout na čáru a musely kamínek hodit do toho správného políčka. Při hře často ztratila pojem o čase, a když se mamá s Vic vracely domů, nechápala, proč by je měla následovat. V pokoji nebylo nic kromě dvou postelí, na kterých spaly ve třech, a nedalo se tam čekat nic jiného než zelná polévka, která bývala k jídlu až příliš často.

Přátelství s Lily vydrželo roky a bylo stále pevnější. Příběhy o princeznách a rytířích mezitím nechaly za sebou a místo toho se začaly bavit o mladých mužích. Často se spolu procházely po břehu Seiny a pozorovaly, jak dělníci postupně kousek po kousku opravují Pont de Clichy, most, který byl poškozen během německo-francouzské války. Sbíraly jahody a občas některá z nich s sebou vzala chléb a máslo. Byla to pro ně pokaždé malá slavnost a náležitě si ji užívaly. Uspořádaly piknik, pozorovaly stavební práce a také mladé rybáře na lodích. Dohadovaly se, komu přidělí jaký počet bodů za přitažlivost, chování a společenské postavení. Louise se vždycky líbili muži, kteří nějakým způsobem vybočovali z řady. Lily ji za to často žertem plísnila: „Ty s tím svým vkusem jednou ještě skončíš ve stoce.“ A Louise odpovídala: „Tam už dávno jsme, pokud sis toho nevšimla.“

Takhle spolu tlachaly a jejich výlety po okolí byly čím dál delší. Když oprava mostu skončila, procházely se k Île de Robinson a pak podél břehu Île de Ravageurs. Někdy rovnou zamířily k parku, jehož středem protékal potok a na jaře a v létě tam trylkovaly pěnkavy. Když bylo teplo, sundaly si na břehu boty a punčochy a ráchaly si bosé nohy ve vodě. V každé roční době využívaly tyhle malé výlety z tristní reality k tomu, aby se jedna druhé svěřovaly se svými tajnými plány a sny do budoucna. Louise dokázala kamarádčiny představy ještě dál přikrášlovat. Když si Lily přála starostlivého a laskavého manžela, který by domů pravidelně nosil dost peněz, přidala k tomu Louise ještě vlastní domek s rozlehlou zahradou, voňavými bylinkami a vysokými jedlemi. Jejímu budoucímu manželovi vedle vysněné dobré povahy přisoudila navíc pořádnou porci šarmu a atraktivní zevnějšek. V jiný den z ní naopak učinila manželku moderního a mladého profesora, který se do ní během jejich prvního setkání zamiloval až po uši a dělal, co jí na očích viděl. Louise své vyprávěnky s oblibou doprovázela výraznou gestikulací a mimikou, které připomínaly malé taneční intermezzo. U náhodných diváků si díky tomu vždy vysloužila pobavený úsměv a obdiv. Nebála se vyslovit to, o čem se Lily ani neodvažovala snít a co si pravděpodobně ani neuměla představit. Jenže co měly jiného než své sny?

Z myšlenek ji vytrhl hlasitý gong, který oznamoval polední přestávku. Všechny dělnice se vydaly z prádelny na zadní dvůr. Louise právě chtěla udělat to samé, když dovnitř nečekaně vtrhla Francine Duboiseová v doprovodu jedné ženy. Louise se rychle ukryla za jedním z kotlů. Když si budou ty dvě myslet, že je nikdo nepozoruje, bude mít možná větší šanci zjistit něco víc o jejich světě.

V místnosti bylo horko k zalknutí a z kádí stoupala pára. Občas to v některé z nádob s vroucí vodou zasyčelo. Francine odložila koš s prádlem, ve kterém, jak Louise věděla, byly bohatě zdobené živůtky, krajkové prádlo červené barvy a podvazky. „Zjevně jsme tu úplně samy,“ prohodila k přítelkyni a zachichotala se.

Louise nevěřila svým očím, když Francine svou společnici, kterou něžně nazývala Aurélie, pohladila po tváři a pak k ní přistoupila blíž. Její výstřih pokryla polibky a jednou rukou při tom hladila její kulatý zadeček.

„Když budem dnes v noci pracovat ve dvou, budou všechny moje pohledy patřit jen tobě a žádný z těch chlápků neuhodne, co nás spojuje. Všichni budou věřit, že to dělám kvůli nim. A spropitný, lásko, jen poteče. A až si společně vyděláme dost peněz, vypadnem odsud a všechnu tu špínu a smrad necháme za sebou.“ Francine objala Aurélii jednou rukou v pase a šeptala jí do ucha něco, co Louise nemohla slyšet. Zato ovšem zřetelně zaslechla kroky, které se pomalu blížily. Francine Aurélii políbila. Příliš dlouze na to, aby se to dalo považovat za nevinný důkaz přátelství. Byly tak ztracené jedna v druhé, že Francine odtáhla své rty od Auréliiných a ohlédla se, teprve když mistrová nahlas zalapala po dechu. „Dobrotivé nebe!“ Pokřižovala se a maličko zavrávorala. Jednu chvíli to vypadalo, že Betty padne na kolena, pak se ale vzpamatovala a odkašlala si: „Jsme veřejná prádelna, a ne vykřičenej dům, mé dámy. Takže jestli vás můžu požádat…“

„Můžete.“ Aurélie pustila kamarádčinu ruku, zdvihla košík a podala ho Betty.

„Mé dámy, dokud jsem tady mistrová, platí: Jsme sice chudý, ale ne bez morálky.“

„Tomu věříme, madam Mouronová. To samý platí i pro nás.“

Betty založila ruce na prsou a vystrčila bradu. „Pokud jsem se nevyjádřila dostatečně jasně, opakuju to naposled: Prosím opusťte prádelnu. V Blanchisserie Noiset nestrpíme žádný obscénní chování, tady pracujou ctihodné ženy.“

Aurélie sklopila zahanbeně oči.

„Aurélie, i ty máš právo, aby s tebou jednali jako se slušnou občankou,“ řekla Francine, sáhla do kapsy u sukně a vytáhla z ní celý balík bankovek.

„Možná už teď chápete,“ řekla a naléhavě se na Betty zadívala. „Děláme svoji práci stejně, jako vy děláte tu svou. A zbavujeme vás, ctihodné ženy…,“ to slovo okázale protáhla, „… jistejch nepříjemností.“

Louise zašimralo v nose. Ó ne, ať si mě teď nevšimnou! Betty už už otvírala ústa, že jim poví svoje. Ruce založila v bok, připravená obě dvě narušitelky klidu odtáhnout z haly třeba za vlasy, bude-li to nutné. Pak jí ale zrak padl na bankovky, kterými Francine pomaloučku listovala na pultu.

Právě v tom okamžiku musela Louise hlasitě kýchnout. Všechny tři se k ní naráz otočily. Francine se ušklíbla a Betty zamumlala: „Dobrá, dobrá, nějak to uděláme a vaši zvláštní objednávku vyřídíme.“ Spěšně strčila svazek bankovek do kapsy u sukně a vystrkala obě ženy z haly. Louise věděla, že mimořádné příjmy se musí zanést do pokladní knihy. Když ale Betty za moment dorazila k pokladně, hlasitě knihu zaklapla a schovala ji do jedné z mnoha zásuvek na pultu. Pak si k sobě Louise zavolala a vysvětlila jí, že v tomto speciálním případě ony slečny naléhavě potřebovaly křesťanskou lásku k bližnímu, neboť pouze tak budou ochráněny před něčím ještě horším. Louise o tom ale v žádném případě nesmí nikomu říct, a už vůbec ne mamá, chraňpámbu. Navíc je přece nad slunce jasné, že tímto mimořádným přivýdělkem podpořila i pradleny. Když se mistrová odmlčela, protože po takovém dlouhém vysvětlování se potřebovala nadechnout, strčila jí do ruky jednu z bankovek. Jednala z čirého milosrdenství a soucitu, dodala Betty ještě, a je si prý jistá, že to Louise pochopila správně.

Toho dne se Louise naučila, že morálka je pružná a nese s sebou spoustu možností výkladu.

Kapitola 2

Když Louise vešla do chladné domovní chodby, na spáncích se jí perlily kapičky potu. Od prádelny až k jejich bytu to bylo jen dvacet minut pěší chůze, ale chodidla ji pálila od věčného postávání u kádě a paže ji bolely z tíhy hor mokrého prádla, které dneska určitě nejméně patnáctkrát vynesla z haly nahoru do sušárny. Kromě toho jí bylo nevolno ze zápachu, hlasité změti hlasů ostatních pradlen a jejího vlastního potu. Letmo se dotkla šustící bankovky v kapse. Mohla by za ni koupit ovoce a navařit z něj marmelády na zimu, na trhu koupit dvě pořádné flákoty masa a naložit je do tymiánu a rozmarýnu, nebo peníze schovat a překvapit mamá vánočním dárkem. Ve skutečnosti ale ta bankovka nepatřila jí, nýbrž Francine. Jestlipak by mamá ocenila, že se poměje za peníze jiné ženy – a dokonce prostitutky? Louise tu myšlenku raději odsunula stranou.

Na schodišti se mísil zápach tuku na pečení s puchem, který sem vanul ze společných záchodů. Nad tím vším ležela slabá kyselá vrstva Potée de chou blanc. Zelná polévka. Louise znechuceně protáhla obličej.

Když vešla do bytu, stála mamá skloněná nad sporákem, jednu ruku na bedrech, v druhé pevně svírala vařečku. Louise za sebou zavřela dveře, rozvázala tkaničky u bot a osvobodila bolavé nohy. Jenom v punčochách se přikradla k matce a zezadu ji objala. Utrápený výraz, hluboká brázda na čele, kterou tam vyryly všechny ty starosti – to všechno viděla naprosto jasně před sebou, ačkoliv mamá k ní stála otočená zády. Matčinu tvrdost a trudnomyslnost zavinila válka. Nejenže jim vzala otce, ale zapříčinila také jejich život v chudobě.

Když byly Louise asi čtyři roky a vypukla válka mezi Francií a Německem, mamá právě také vařila oběd. Papá ten den přišel domů dřív. Sebral mamá vařečku z ruky a objal ji. Pak řekl: Francie je ve válce s Německem.

Papá ten večer matku skoro nedokázal uklidnit. Za zavřenými dveřmi ložnice rodičů Louise ještě dlouho slyšela její tichý vzlykot. Tak to šlo den za dnem, až se papá rozhodl, že narukuje do války. Přísahal na svou vojenskou čest, že bude bojovat za svou rodinu a za Alsasko. Ve skutečnosti neměl na výběr. Sice se přihlásil dobrovolně, ale tak jako tak by ho odvedli, ovšem to Louise tehdy nevěděla.

Předtím s otcem v neděli často podnikali výlety do Paříže do Ménagerie du Jardin des Plantes. Louise nesl na ramenou a Vic na ruce. Zvěřinec se rozkládal na levém břehu Seiny v pátém obvodu a neplatilo se tam vstupné. Díky badatelům a bohatým podporovatelům tam už dlouho nebyla k vidění pouze tuzemská zvířata. Byli tam i sloni, medvědi, pavilon opic, draví ptáci a zcela nová terária pro plazy. Louise ale měla nejraději Fauverie, pavilon dravých šelem. Seděli před ním malíři, kteří se pokoušeli ty velké kočky zachytit na plátně. Na lvy a tygry se vydržela dívat celou věčnost, tak nádherná a silná ta divoká zvířata byla. A přesto si toužebně přála vysvobodit je z jejich zajetí. Nikdo by neměl trávit svůj život za mřížemi, a už vůbec ne takoví mocní a jedineční tvorové. Přestože ji rmoutilo, když viděla divoké kočky zavřené v klecích, byly to nádherné neděle, až po okraj naplněné štěstím. Papá ji tehdy často brával za ruce a točil se s ní tak rychle dokola, že si skoro myslela, že se vznáší. Pro otce bylo štěstí a tanec jedno a to samé. Často vyprávěl o tom, jak byl jako mladý muž v Paříži a tam se to naučil. Mamá si získal jedním divokým tancem, ta by to ovšem nikdy nepřipustila. Přes matčin odpor učil obě dívky chahut, kankán. Jak jen dokázal vysoko vyhazovat nohy! To by chtěla Louise taky umět. Když se vrátili z výletu domů a někdo právě na ulici hrál na flašinet, skákala a hopsala na tu hudbu, přestože byl už dávno čas jít spát. A papá byl vždyky první, kdo jí tleskal. Ta má opravdu obrovský talent, ta naše Louise, říkal mamá, která tohle z jejího pohledu nepřístojné chování většinou sledovala s nesouhlasným výrazem ve tváři.

Když začala válka, nedělní výlety přestaly a namísto veselých tanců nyní byt naplňovalo zvláštní ticho. Pomáhalo proti němu, když si člověk připomněl minulost a smích, který ty letní dny doprovázel. Louise se smála hodně a bez důvodu, a především proto, že to nikdo jiný nedělal. Když byl papá doma na opušťáku a vypadal zdrchaně nebo unaveně, takřka vždy ho přiměla, aby vstal z pohovky, chytil ji za ruce a jako dřív se s ní zatočil. Koneckonců to byl on, kdo jí ukázal, jak cítit štěstí, jak ho znovu vyvolat a jak ho k sobě připoutat.

I teď se Louise smála, sebrala matce energicky vařečku z rukou a jemně ji odstrčila od sporáku.

„Mamá, sedni si prosím. Odpočiň si. Teď budu vařit já.“

Matka ji poslechla a vděčně se usadila na židli. Vypadala neobyčejně vesele a smála se. „Mon chérie, mám dobré zprávy.“

Louise ji pořádně neposlouchala, její pohled upoutala uzená slanina, kterou mamá dala do polévky, a větvičky majoránky, které v ní plavaly společně s pokrájenými bramborami. Před výplatou nikdy neměly peníze na to, aby si kupovaly slaninu a majoránku. Překvapeně se otočila a tázavě se na matku zadívala.

„Slanina a majoránka? Odkud to máš?“

Mamá neodpověděla, pátrala v dceřině obličeji po náznaku souhlasu, ale toho se nedočkala. Pro dnešek a na zítra bylo sice jídlo zajištěné, ale co bude potom? Louise se rychle otočila zpátky ke sporáku a míchala dál, polévka se v žádném případě nesměla připálit.

„Představ si,“ řekla mamá posléze, „že jsem dneska na trhu potkala Rémiho. Je kočí jako tvůj strýc Pierre. Vzpomínáš si na něj? Dřív tě občas svezl. Rémi je tak velkorysej a fajnovej člověk! Zaplatil za mě nákup a nic za to nechtěl na oplátku. A potom se ještě zeptal, jestli bys s ním v sobotu nechtěla jet na vejlet. Zve tě na vyjížďku kočárem!“

„Mamá!“ Louise spadla vařečka do polévky. Horká tekutina vystříkla a na prkenné podlaze přistálo pár kousků zelí. Matka se ztěžka zvedla ze židle a držela se přitom za bedra. Vykročila k Louise, nejspíš aby ji uklidnila, ale zarazila se, když ta odmítavě zvedla paži. „Jak jsi jen mohla? Co je mi po tom, že má to samý povolání jako strejda Pierre? Já ho neznám. A i kdyby. Ty mě vyhandluješ za kus špeku a pár brambor?“ Louise vzteky dupla nohou. Mamá udělala ještě jeden krok směrem k ní, ale přehlédla přitom kousky zelí, které ležely na podlaze. Uklouzla, zapotácela se a s výkřikem spadla zády na podlahu. Louise k ní přiskočila a klekla si vedle ní. „Bože, mamá! Seš zraněná? Tak řekni přece něco!“

Matka zamítavě máchla rukou, požádala ale o studenou žínku. Louise vzala kus látky z prádelníku, namočila ho do kbelíku s vodou, vyždímala a podala jí ho. Nějakou chvíli seděly vedle sebe mlčky na podlaze. Teprve když hrozilo, že polévka přeteče, Louise vyskočila a pospíšila si k hrnci, který stál na novém úsporném sporáku. Betty se postarala o to, aby dostaly jeden z těch sporáků s pečicí troubou a klapkou, která se dala zavřít. Mohly tak šetřit uhlím.

Betty byla po ruce, když bylo potřeba, ale nikdy nesobecky nebo bez postranních úmyslů. Přímo se rochnila v uznání, kterého se jí v Clichy dostávalo za její křesťanskou ochotu pomáhat.

Mamá za neustálého sténání vstala a znovu se posadila ke stolu. Louise se k ní otočila. „Víš, co jednou řekla Vic? Nesmíme se pořád jenom hrbit a sloužit, papá by si to nepřál. Naučil nás tanci a radosti.“

Matka na to neodpověděla. Když přišla řeč na sestru, jako by oněměla. Jako kdyby Louise nic neslyšela, jednoduše pokračovala: „Tenhle dům, zlatíčko, znovu potřebuje muže, to je jistý, a mě…,“ chraplavě se zasmála, „… mě už nikdo nechce. Rémi mi dal jasně najevo svoje úmysly. Na místě by se s tebou oženil. Zjevně ses mu líbila, když jsi mě naposledy doprovázela na trh,“ mrkla na dceru.

Louise zbledla. Ten Rémi už byl určitě starší chlápek. A vůbec neměla v úmyslu se takhle brzy vdávat. „Ale my máme přece sebe,“ odpověděla rychle a pevně mamá objala. „Máme jedna druhou a tuhle zatracenou zelňačku.“

* * * * *

Během hvězdné noci zůstala Louise sama se svými myšlenkami.

Dříve nemohla spát kvůli hádkám mezi sestrou a mamá, které ji trápily ještě dlouho poté, co už obě dávno spaly. Tíha z ní spadla teprve poté, co vstala a nazula si boty. Musela ven na čerstvý vzduch.

Přestože už Vic domů nechodila a namísto hašteření se v bytě rozhostilo smutné ticho, Louise se v noci pokaždé vyplížila před vchodové dveře. Chladný vzduch jí dělal dobře a ulevoval jejímu srdci. Sice se matky zeptala, proč už se sestra nevrací domů, ta ji však stručně odbyla: Vic si zvolila jinej život. Nic jiného už z ní nedostala.

Ovšem ona velice dobře věděla, kam Vic odešla. Klepy a drby se šířily rychle a její sestra byla dlouhou dobu tématem číslo jedna. Pouze jedinkrát se Louise podařilo mamá vyprovokovat. Možná má Vic pravdu? Třeba je život tanečnice na Montmartru o hodně lepší než to naše plahočení? Mamá obvykle její otázky přecházela bez povšimnutí, tentokrát jí ale vlepila facku, a od té doby mezi nimi panovala tichá dohoda, že o Vic už nebudou mluvit.

Společně mlčky snědly talíř polévky. Matka byla po večeři unavená, a tak si šla lehnout a okamžitě usnula. Louise ještě chviličku vyčkala, potom vklouzla do střevíců a potichu za sebou zavřela dveře.

Vzduchem se neslo slavičí trylkování a tichounký vánek povíval topoly, které lemovaly ulici. Nespočinul na ní jediný starostlivý pohled, žádná mistrová ji neobtěžovala dotěrnými dotazy. Už jsi vyprala tu šerpu mademoiselle Cunoxové? Dej pozor, ať nezničíš tu hedvábnou gázu a atlasovou stuhu. Donesla jsi tu mantilu do sušárny?

Blizoučko kolem ní prošli dva mladíci zabraní do hovoru, ale vůbec si jí nevšimli. Možná to bylo tím, že se skrývala v polostínu, nebo zkrátka žádný z nich nepočítal s tím, že by v tuhle dobu ve zdejší čtvrti potkali mladou ženu.

Když se na předměstí setmí, ožívá říše žíznivejch, říkala jí často mistrová. Seš ještě tak mladá, dítě. Ale varuju tě už teď, z čistýho přátelství, nenech se ošálit některým z těch drsnejch chlápků, který se tady v Clichy potulujou a zvou krásný dívky, jako seš ty, do kaváren a tanečních lokálů na Montmartru. Starší pradleny se jejím řečem vysmívaly a potají si šuškaly o majitelích nevěstinců, rváčích a děvkách. Ale Louise se nebála. Ve svých šestnácti už nebyla dítě a přinejmenším od doby, co zahlédla v cirkuse létající akrobatky, cítila přitažlivost tohoto jiného světa. Dala by všechno za to, kdyby jednoho dne mohla Clichy a dělnické příbytky nechat za sebou. Chtěla stát ve světle ramp a předávat lidem sny, které by je inspirovaly.

Francine sice nebyla žádná umělkyně a taky nekrotila divoká zvířata, ale kde se objevila, přitahovala k sobě pohledy ostatních, a vytvářela si tak své vlastní jeviště. Bylo jí fuk, co si o ní myslí vrchnost nebo lidé jako Betty. Dělala, co se jí zachtělo, a brala si, po čem toužila – i Aurélii, po které by toužit neměla. Jediné, na čem jí záleželo, byla její touha po štěstí. Kdyby Louise alespoň trochu dokázala být jako ona, určitě by měla nadějnější vyhlídky do budoucna. A kdo se chce změnit, ten musí sbírat zkušenosti, to bylo jisté.

Louise zachytila několik útržků z rozhovoru oněch dvou mužů, které z nějakých nepochopitelných důvodů vzbudily její zvědavost. A tak se spontánně rozhodla, že půjde za nimi, aby slyšela, o čem si povídají. Nic se nestane, když je bude nějakou dobu potají sledovat.

Oba muži vzrušeně debatovali a zjevně si vůbec nevšimli, že je jim v patách.

Jeden z nich byl malý a podsaditý. Druhý, štíhlý a urostlý, měl plnovous a v ruce držel vycházkovou hůl. Jeho teplý baryton při každém kroku maličko nabíral na výšce. „Víš, Thierry, co se mi už nějakou dobu honí hlavou? Příliš dlouho jsme se zabývali dopadem světla, protože jsme chtěli dokázat, že okamžiky jsou jen prchavé a že naše vnímání vytváří vše, co vidíme. Že neexistuje nic, jen pomíjivost – a to mi teď taky připadá špatně.“

Thierry popošel o dva kroky a funěl námahou, zatímco jeho společník mezitím udělal pouze jeden krok. „Ta tvoje cesta do Alžíru se nevyvedla? Vyprávěj, cos tam zažil, hořím zvědavostí.“

„Nevylučuje se přece, že se propojí světlo a forma. Tanec s barvami navzdory rozpoznatelným konturám. Je načase skoncovat se stále stejnými očekáváními, i našimi vlastními.“

Louise stiskla rty. O čem to ten hubeňour mluví? A kde vlastně leží ten Alžír? Znělo to cizokrajně, jako nějaké město z pohádky.

Thierry poplácal svého přítele po zádech. „Na tu otázku mi neodpovídáš záměrně? Nebo tě malířina opravdu zajímá i uprostřed noci?“

Čahoun pomalu zavrtěl hlavou. „Jak by mě mohla nezajímat? Malování a já nejsme jeden bez druhého ničím.“

Louisiny tváře, paže a nohy hladil jemný noční větřík. Cestu osvětlovaly pouze ojedinělé plynové lampy. Svižným tempem obešli všichni tři řadu domů, minuli park, který na ně – úplně jinak než za dne – tiše a děsivě hleděl ze tmy jako široký a mohutný stín. Pak se cesta ještě dvakrát stočila doleva a jednou doprava, až nakonec došli do odlehlé, ale dlážděné ulice, kterou ozařovalo plynové osvětlení jedné brasserie. Tady ještě nikdy nebyla.

Kroky obou mužů zpomalily a zableskly se sirky, když si oba zapálili cigaretu. Procházeli kolem žen oblečených jen v pestrobarevných spodničkách a živůtcích, s rudě namalovanými ústy a tvářemi. Prostitutky se opíraly o zdi domů, štěbetaly a vrhaly na kolemjdoucí vyzývavé pohledy. Jedna měla vysoko vyčesané rudé vlasy, nad hlubokým dekoltem druhé ženy se houpal černý křížek a při každém jejím pohybu jí chrastily v zeleném sametovém váčku mince. Další se drala ňadra z příliš těsně utaženého živůtku. Louise se začala podivně podlamovat kolena. Srdce jí bušilo a zadržovala dech.

„Co tady tak očumuješ?“ Zrzka si jí všimla a nyní se k ní otočili i oba muži.

„Seš tady nová?“ zeptala se ta s velkými ňadry. „Kdo tě posílá?“

Hovor žen utichl. Některé udělaly to samé co rusovláska, odlepily se od zdi a přistoupily k ní. Postupně kolem ní vytvořily neproniknutelný půlkruh.

„Tak mluv. Tady není každej vítanej, kapišto? Každá má svůj rajón, to je pravidlo, a běda když ho porušíš.“

„Já, já, já myslím, že všechno je jinak, než se zdá,“ vykoktala Louise.

„Aha, takže tak,“ vyprskla posměšně zrzka. „To říkaj všechny, jen ne každá tak hrdě. Chceš nás snad ošulit?“

Hlasy byly stále silnější a agresivnější. Louise, která nedokázala rozpoznat, která z žen právě mluví, klopila ustrašeně oči k zemi. Nejradši by se do ní v tu chvíli propadla.

„To fakt milujem, tohle mladý maso, ještě ti není ani šestnáct, že jo? Odpověz, nebo ti jednu vrazím!“

„Ale, ale, mé dámy, upokojte se přece,“ snažil se rozzuřený hlouček uklidnit mírný mužský hlas.

Louise vzhlédla. Ženy trochu ustoupily, aby udělaly místo muži, který jí nyní podával ruku. Měl na sobě žaket s dvojitou řadou knoflíků, k tomu polovysoké šněrovací boty, a v ruce držel zjevně naditou peněženku.

„Nikomu kvůli téhle mladé dámě nevznikne jakákoliv nepříjemnost. Naopak, všechny vás zvu, abyste spolu s námi oslavily tuto nádhernou hvězdnou noc.“ Otočil se k Louise a zašeptal: „Hrajte to se mnou a podejte mi ruku.“

Louise chvíli váhala, něco na tom cizinci v ní ale budilo důvěru. Možná to bylo tím jeho pohledem. Ten muž ji nepozoroval chtivě, nýbrž laskavě. Beze slova ho vzala za ruku.

„No, když je to tak,“ řekla zrzka, „mes puces, využijeme Augustova pozvání. Jdeme slavit.“ Vmáčkla se mezi Louise a muže, mrkla na něj a zavěsila se do nich. Odtáhla ji trochu stranou a šeptla: „Po tom, čeho si Auguste cení, nebudu šlapat, holubičko. Ale ruce pryč od něj. Mimochodem, říkaj mi Belle.“

Louise na to nic neřekla. Celá šťastná, že se večer tak neočekávaně obrátil k dobrému, následovala s tlukoucím srdcem skupinku, která se vydala směrem k osvětlené brasserii na konci ulice. Vypadalo to, že číšník pány a jejich dámský doprovod zná. Kývl na ně a pokynul kolegovi, který mu ihned pomohl srazit malé stolky k sobě a zapálit na nich svíčky. Oba na sobě měli dlouhé bílé zástěry, rukavice a černé vesty. Každý jejich pohyb prozrazoval, že pracují svižně, ale zároveň nenápadně. Líbilo se jí, že je tak obskakují a že je součástí téhle malé společnosti. A to i přesto, že se trochu bála Belle, která tomu všemu zjevně velela.

Cizinec, který ji právě zachránil z nesnází, k ní přistoupil a smekl klobouk. „Mademoiselle, dovolte, abych se představil. Jsem Auguste Renoir, malíř porcelánu a umělec. A vy jste?“

„Louise Weberová, proti svý vůli pradlena.“

Auguste se zasmál a posadil se ke stolu. Louise se narovnala v ramenou a zhluboka se nadechla. Necítila se tak odvážně, jak před chvilkou předstírala. Naopak, srdce měla až v krku. Belle si nenuceně sedla Augustovi na klín, jako by všem chtěla okatě předvést svoje vlastnické nároky. Louise se usadila na jednu z proutěných židlí vedle Augusta. Ostatní ženy se rozmístily kolem obou pánů.

Na pokyn vrchního číšníka přistavili číšníci v košilích a fracích ke stolu ještě dva postranní stolky s kbelíky, v nichž ležely na ledu láhve šampaňského. Na stříbrných podnosech byly vyrovnané různé druhy sýrů. Mnohé z nich Louise znala z trhu. Mamá je ale nikdy nekupovala, protože byly příliš drahé.

„Camembert z Normandie,“ řekl číšník a ukázal na bochník sýra v kabátku z bílé plísně, „vedle Brie z Meaux, velice jemný a krémový, na jazyku se úplně rozplývá. A hned vedle Brie z Melun, hutnější a slanější. Tvrdé sýry jsme pro panstvo již nakrájeli na kostičky.“ Ukázal na další podnos, mluvil o sýru Beaufort AOP, králi z Gruyère, o Tomme d’Abondance z Horního Savojska, o Roquefortu s ušlechtilou modrou plísní. Kromě kořeněné vůně sýrů Louise zaujala ještě další – servírovali jim čerstvě upečený chléb, černé olivy a temně rudé víno.

Plné sklenice byly zanedlouho prázdné a číšníci je co chvíli dolévali, ženy se hlasitě smály. Sahaly po pamlscích, vychutnávaly si je, hladily oba muže na rukou a na stehnech a ústy plnými drobečků je líbaly na tváře. Louise si promnula zátylek a lehce se kousla do vnitřní strany tváře. Tohle dělala vždycky, když byla nervózní. Obdivovala rafinovanost, s jakou ty ženy muže sváděly, naslouchala jejich vábivým hlasům a pozorně sledovala jejich dobře dávkovaná gesta. Bezděčné pohlazení po tváři, polibek vtisknutý na spánek, hroznové víno, o které se s muži dělily. Přestože Louise obdivovala, jak skvěle ty ženy ovládají umění svádění, děsila ji jejich vypočítavost. A přesto ji jedno fascinovalo: ženy sice hrály určitou roli, ale jak se jí zhostí, záviselo zcela zjevně jen na nich. Každá měla svůj vlastní styl. Belle byla na pány jako milius, ale hleděla, aby si při tom sama přišla na své. Mrkala dlouhými řasami, a když se obracela na Augusta, zvedala hlas minimálně o jednu tóninu výš, než mluvila normálně. Žena, která seděla Thierrymu na klíně, předstírala rezervovanost a nezájem, přitom se mu ale pohupovala na kolenou. Třetí neustále mlaskala, velice hlasitě se smála a spíš zpívala, než mluvila.

Louise usrkávala ze sklenice. Poprvé ve svém životě pila šampaňské. A když začalo působit, konečně sebrala odvahu a strčila si do pusy kousek brie. Sýr jí roztával na jazyku a bublinky šampaňského ji šimraly v ústech. Zavřela oči, aby si je vychutnala. Když je opět otevřela, zjistila, že ji Auguste pozoruje. V jeho pohledu nebylo nic oplzlého, spíš zvědavost.

„Jste tu poprvé, že mám pravdu?“ zeptal se.

Louise přikývla. Tváře jí začaly hořet, sklopila oči. Cítila se, jako kdyby ji přistihli při lži. Pro tuto noc neměla připravený žádný plán, kromě toho, že chtěla využít šanci, která se jí nabízela. Jen jednou chtěla ochutnat jiný možný život, v nejpravdivějším smyslu toho slova. Ovšem to se zjevně nepodařilo. Auguste ihned poznal, že do něj nepatří.

Zvedla se k odchodu, on ji ale chytil za ruku.

„Ale ne, prosím zůstaňte. Tak jsem to přece nemyslel. Jsem jen zvědavý, a vy jste z nějakého důvodu, který sám ještě neznám, vzbudila můj zájem,“ zasmál se.

Znovu se posadila. Moc nechápala, o čem to Auguste mluví.

Zřejmě cítil potřebu jí to vysvětlit. „Něco ve vás září, nevím, co to je, ale odlišuje vás to od ostatních. Ne že bych vás chtěl do postele, existují jiné dívky, které jsou pro to jak dělané. Ale vaše charisma je výjimečné. Máte v sobě cosi mimořádného, co bych chtěl blíže prozkoumat. Jako malíř na to mám oko. Určitě máte nějaký skrytý talent.“ Zkoumavě se na ni zahleděl. Potom vytáhl z kapsy saka tabatěrku a otevřel ji. Nabídl Louise cigaretu, ta ji ale odmítla, a tak si jednu vzal sám a zapálil si.

„I kdybych nějakej měla, v dělnických ubikacích v Clichy se žádnej talent rozvinout nedá.“

Chvíli mlčel. Pak řekl: „Kdysi jsem byl jako vy.“ Potáhl z cigarety. „Moji rodiče náleželi k dělnické třídě. Pouze můj talent mi umožnil studium malířství u Charlese Gleyrea. Pro mnohé z vyšší třídy by talent nejspíš příliš neznamenal, pro mě to ale byla vstupenka do nového světa. Mým snem bylo stát se malířem. Po čem toužíte vy?“

„Nevím, co umím, ale každopádně nechci bejt pradlena, přestože nás to s mamá drží nad vodou. Tolik toužím po jiným životě. Možná právě proto jsem vás sledovala.“

V jejím nitru to bouřilo. Auguste se sám osvobodil, udělal to, o čem ona jen snila. Stejně jako ona pocházel z prostředí, v němž se nedá najít štěstí. Pokud měl podobnou zkušenost jako ona, pak ho neděsila jen chudoba nebo těžká dřina, ale hlavně skutečnost, že o něm neustále rozhodovali jiní. Kdo chce žít to, čím opravdu je, musí si najít ve světě místo, kde nemusí nikomu nic vysvětlovat, kde neplatí žádné výmluvy, ale promlouvá srdce.

Auguste se opřel o opěradlo židle a zahleděl se na noční oblohu. Sledovala jeho pohled. Na nebeské klenbě se skvěl úplněk a kolem něj se rozprostírala hvězdná síť.

„Některé z těch hvězd už dávno vyhasly, Louise. Užasle tu sedíme a obdivujeme to, co zaniklo. Takoví jsme my lidé, plní touhy po nedosažitelném.“

„Ta touha,“ odvětila tiše, „přinejmenším mě drží při životě. Kdybych byla alespoň trošičku jako jedna z těch hvězd, můj život by nebyl promarněnej.“

Belle, která změnila místo a pro změnu se houpala na nohou Augustova podsaditého společníka Thierryho, si broukala píseň, která Louise připadala povědomá, ale nemohla si vzpomenout, kde ji slyšela.

Auguste pozvedl sklenici k přípitku. „Na velký život, který dřímá v nás všech,“ pronesl slavnostně, „ať se stane sopkou a rozhoupe zemi, kéž znamená zánik a vzestup tohoto nového století. Jsme děti na jeho hrudi, my jsme jeho poslové. Slavme zkázu a nový začátek, dokud můžeme. Neztrácejme čas, neboť ten patří nám.“

Alkohol jí dodal odvahu, a tak Louise spontánně vstala a začala tleskat. Jen vágně tušila, o čem Auguste vlastně mluvil, ale znělo jí to tak prorocky. Belle zavýskla a Augustův společník se sklonil k ženě vedle sebe a dlouze ji políbil. Louise si vzala hroznové víno a velký kousek brie. Sama si dolila víno, díky kterému se cítila jako pírko, a poslouchala vzrušené hovory. Seděla mlčky, ale všechno kolem sebe intenzivně vnímala. Jak Belle svírala svou sklenici, jako kdyby měla strach, že jí ji někdo zase vezme. Jak se číšníci stáhli do pozadí a čekali, až společnost dospěje ke konci. Jak si jeden z vrchních položil hlavu na stůl. Jak se jí začaly lepit prsty sladkou šťávou z hroznů a tukem ze sýra.

Auguste se k ní znovu obrátil. „Nechcete se k nám v sobotu večer přidat? Jeden můj přítel bude Belle fotit tak, jak ji pámbu stvořil. Třeba se tam naskytnou příležitosti i pro vás?“

Co myslel těmi příležitostmi? Snad ji právě nevyzval, aby se svlékla před nějakým fotografem?

„Vypadáte, jako byste spatřila strašidlo, Louise,“ zasmál se. „Je to jen takový nápad. Musím pořád myslet na jeden zážitek. Stalo se to za brzkého červnového rána, při jedné z mých procházek. Právě vyšlo slunce a jeho paprsky dopadaly za listoví mohutného červeného buku. Osvětlilo je tak, že vystoupily všechny jeho jemné kontury. Musel jsem se zastavit, abych nikdy nezapomněl na obraz, který se mi naskytl. Malíř si musí pamatovat, to je naše řemeslo, rozumíte? Když jsem se vydal dál, bylo mi to jasné: Tu možnost tohohle zázraku v sobě ten červený buk nosil vždycky. Jenom já blázen si toho nikdy nevšiml. Musel jsem čekat na tenhle okamžik, na správné postavení slunce nebo na zvláštní čirost vzduchu, aby mi bylo dovoleno být svědkem této podívané. Od té doby jsem si umínil, že se musím dívat pozorněji. A teď jste tady, Louise, a nesete v sobě podobný zázrak jako onen okamžik. Možná si toho ještě nejste vědomá, ale já nejsem slepý. Už jen to, jak se pohybujete. Míříte k něčemu velkému, s cílevědomou silou, a nejlepší na tom je, že k tomu nepotřebujete vyvíjet žádné úsilí. Všiml si toho dokonce i můj přítel, že ano, Thierry?“

Ten byl ovšem zaměstnán házením stříbrné mince do zeleného sametového váčku ženy vedle něj, aby si tak vysloužil další polibek. Auguste mávl rukou. „To není tak důležité, Thierry. Pokračuj tam, kde jsi skončil.“

Louise si přisedla blíž k Augustovi a naklonila se k němu. Otázku, která jí vířila hlavou, nechtěla položit před ostatními. Nemuseli vědět, že ji jeho nabídka sice rozčilovala, ale ještě víc vzrušovala. „Myslíte tím snad, že bych se měla pro tu fotku svléknout?“

„Jednoduše tam půjdete s námi a pak si poslechneme, co k tomu řekne Paul, ten fotograf. Možná se nejdřív podíváte, a pak uvidíme? Za akty kupci velice dobře platí. A potom ještě půjdeme do Le Chat Noir. Tahle kavárna je zvláštní místo. Ty lidi tam budete milovat! Tak co, doprovodíte nás?“

Louise ještě jednou pohlédla vzhůru na noční oblohu. Těch nespočet hvězd, na které se dívaly celé generace před ní a jež znaly osudy všech lidí…

Ozvala se tahací harmonika. Louise se podívala za sebe, odkud ta muzika přicházela. O plynovou lampu se opíral mladý muzikant a hrál. Zpíval o rozchodu a novém začátku tváří v tvář skomírající lásce a nechal se unášet melodií, která stále zrychlovala.

„Připadá mi jako zázrak, že ve mě věříte, Auguste. Smím se vás ještě na něco zeptat?“

„Ovšem, jen do toho.“

Louise hořely tváře. Musela sebrat odvahu. Bylo to nepříjemné a úžasné zároveň. Nepříjemné proto, že s každou otázkou, kterou položila, bylo stále očividnější, jak je naivní a nezkušená. Úžasné ale proto, že se sama najednou cítila neskutečně živoucí. V téhle brasserii pod letní oblohou, s tím donedávna naprosto cizím Augustem vedle sebe a životem, který jí najednou nabízel úplně jiné možnosti.

„Nepřipadá vám neslušný, když se žena pro nějaký obrázek jen tak svlíkne?“

„Vy si snad myslíte, že by se modelky měly stydět za svou nahotu?“ Augustův hlas zněl sice rozhořčeně, ale na ni se při tom shovívavě usmíval.

Louise si namísto odpovědi dolila víno a vypila naráz půlku sklenice. Auguste ji viditelně pobaveně pozoroval. „Ale, ale, Louise, není důvod pít takhle rychle.“

Že neměla důvod? Víno rozpouštělo její zmatené myšlenky a byla díky němu odvážnější, ačkoliv jí ztěžkl jazyk. „Nechápejte mě prosím špatně. Jsem úplně jiná, než si myslíte. Vždyť mě pořádně neznáte.“

„V tom s vámi souhlasím,“ opáčil Auguste.

„Pokusím se v sobotu přijít.“

Zvedl se, ladně se jí uklonil a políbil jí konečky prstů. „Tak jsme domluveni. V sobotu se sejdeme tady, přesně v deset večer. Velice doufám, že se zase uvidíme.“

S těmito slovy zmizel společně s Belle v zadní místnosti brasserie.

* * * * *

Díky novým dojmům Louise domů spíš letěla, než šla. Takže tohle byl ten pocit, svoboda. Chutnal jako šumivý mumraj hlasů na večírku, jako Bellin uštěpačný smích a Augustovo pozvání. Jiný život byl najednou nadosah. Musela jen sebrat odvahu a doprovodit svoje nové známé v sobotu večer do čtvrti umělců Montmartre, aniž by si toho mamá všimla. Lily do toho samozřejmě bude muset zasvětit, ta určitě bude jejímu přání rozumět.

Zabočila do jejich ulice. Z hřebenů střech vrkali holubi a pozorovali ji korálkovýma očima s hlavou na stranu.

Na chvíli se zastavila a zavřela oči. Umínila si, že tenhle pocit si bude pamatovat. Něco uvnitř ní, chytřejší a rychlejší než rozum, vědělo, že této noci se výhybka jejího života přehodila do jiného směru.

Otevřela oči a znovu pohlédla na měsíc, jehož záře za úsvitu slábla. Pak se zadívala znovu na ulici, došla posledních pár metrů k domu a odemkla vchodové dveře.

Neslyšela ho přicházet. Musel se nepozorovaně připlížit a sledovat ji v tmavé domovní chodbě. Louise ucítila jeho horký dech v zádech a otočila se.

„Kdo jste?“ vykřikla, „co chcete…?“

Cizí muž si jejích slov nevšímal a hrubě ji natlačil zády ke zdi. Byl cítit potem a laciným chlastem. Zvedl se jí žaludek. Pokoušela se skoro nedýchat, aby se nepozvracela. Muž se na ni tiskl a jednou rukou ji chytil v pase. Otevřela ústa, ale nevyšel z nich ani hlásek. Z nějakého důvodu nemohla zvednout nohy, vypadalo to, že jsou pevně srostlé se zemí. Cítila jen své chladné ruce a tlukot srdce, které bušilo na poplach. Chlap ji chytil za zadek. Vtom v ní konečně vzkypěla bezbřehá zlost a podařilo se jí vymanit z jeho sevření. „Dejte ty špinavý pracky pryč!“ Pokusila se ho od sebe odstrčit, ale nepodařilo se jí to. Byl mnohem silnější než ona. Skleněnými tabulkami domovních dveří dovnitř dopadalo slabé světlo ranního úsvitu.

„Copak jsem to chytil za rybičku? Děvče, ty teda umíš bojovat jak lvice.“ Zasmál se, jako kdyby se mu podařil dobrý vtip, a otevřel při tom pusu dokořán. V pološeru se zablýskl zlatý zub. „Už si někdo smočil slaninku v tvojí polívčičce?“

Z pusy mu čpělo jako z hrobky. O čem to mluví? Louise se otřásla. Je ten chlap vůbec při smyslech? Najednou jí docvaklo, co je zač. Nebyl to nikdo jiný než ten kočí, o kterém básnila mamá. Jak bylo to jeho jméno? Něco s R. René, Richard… Rémi. Jasně, Rémi. Zaplatil za matku nákup na trhu a na oplátku ho za to Louise měla doprovodit na výlet. Chtělo se jí brečet. Do jaké situace ji to mamá jen dostala? Intuitivně pochopila, že teď se musí vzchopit. Rémi nesmí v žádném případě vytušit, jak je jí ve skutečnosti odporný. Jenom pokud uvěří tomu, že u ní má nějakou šanci, dokáže se z toho možná dostat se zdravou kůží. Polkla, nasadila hraný úsměv a řekla: „Vy musíte bejt Rémi. Matka říkala, že mě chcete pozvat na výlet?“

Teď bylo nejdůležitější, aby zachovala klid.

Rémi skutečně sundal ruku z jejího zadku, uctivě poodstoupil a naznačil poklonu.

„Mademoiselle Louise, jen sem vám chtěl dělat společnost. Dáma, která se prochází v noci sama, by mohla bejt špatně pochopená. Odpusťte, esli sem vás vylekal.“

„To nic,“ řekla a v návalu dobré nálady dodala: „Chtěl jste mi přece jen nabídnout doprovod.“ Prosmýkla se kolem něj na schodiště a už doufala, že jeho nátlaku unikla, když ji znovu chytil za ruku. Připadalo jí to, jako kdyby v dlani svírala studenou žabí mrtvolu.

„Doufám, že mi v sobotu budete dělat společnost. Ukážu vám zámek Fontainebleau. A potom půjdem na procházku do přilehlýho lesa. Vodvezu vás svým kočárem. Za jasnýho denního světla, to se rozumí, a po mši, jak se sluší a patří,“ zazubil se.

Možná na Louise číhal v temném koutě, aby ji mohl pozvat. Viděl, jak vyrazila za Augustem a jeho přítelem? Co když šel za ní a celý ten večer ji zpovzdálí pozoroval? V žádném případě to nesmí říct mamá – a už vůbec o tom nesmí mít ani potuchy mistrová Betty. V Clichy se klepy šířily rychle a nikdo už je nedokázal zastavit.

Co jiného jí tedy zbývá? Dostat mamá do nemožného postavení, možná riskovat, že mistrová obě dvě vyhodí… A co pak? Zpátky do té barabizny, kterou už před léty nechaly za sebou? Nikdy! Je to jen výlet kočárem. Malý slib, malý ústupek v jejich prospěch. Rémi Morel byl vážený občan, který dokonce před mamá vyjevil svoje úmysly. Namístě by se s Louise oženil, jen kdyby svolila.

Povzdechla si, přikývla a potřásla mu žabí rukou. Pak spěchala nahoru k bytu a brala schody po dvou.

Dokázal by jí a mamá skutečně nabídnout lepší život? Otěhotněla by. Otřásla se už jen při pomyšlení na to, co by tomu muselo předcházet. Ovšem její děti by měly vzdělání a dost jídla. S matkou už by nemusely pracovat v prádelně. Mamá by mohla šetřit své klouby, sedět na polstrované židli opřená o ozdobný polštářek, krásný, drahý, možná z Le Bon Marché, a plést pro svá vnoučata čepičky a šatičky z pestré vlny. Přestěhovaly by se do lepší čtvrti, do domu s malou zahrádkou, v níž by mohla s limonádou v ruce přijímat svou kamarádku Lily. Život mezi zaléváním růží, dětským křikem a fádně chutnajícími polibky. Rémimu je čtyřicet tři. Kolika let se asi může dožít? Třeba by z ní zanedlouho byla štastná truchlící vdova. Je zavrženíhodné mít takovéhle myšlenky ještě před uzavřením manželství? Jeho těstovitý obličej a odulé pysky v ní vyvolávaly znechucení a odpor. Navíc kočí působil jako by byl z vosku, vypadal nezdravě. Nejspíš pracuje od brzkého rána do noci, málo spí a pije přes míru? Jestlipak má sklony k cholerickým výbuchům? Možná by svou budoucí ženu pravidelně mlátil a považoval by to za výchovný prostředek, kdyby ji načapal při jakékoliv chybě. Louise se otřásla už při pouhém pomyšlení na to.