Obsah

PROLOG

Část první

první Kapitola

I.

II.

III.

druhá Kapitola

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

třetí Kapitola

I.

II.

III.

čtvrtá Kapitola

I.

II.

III.

IV.

V.

pátá Kapitola

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

šestá Kapitola

I.

sedmá Kapitola

I.

II.

III.

IV.

Část druhá

první Kapitola

druhá Kapitola

třetí Kapitola

čtvrtá Kapitola

pátá Kapitola

šestá Kapitola

sedmá Kapitola

osmá Kapitola

devátá Kapitola

desátá Kapitola

jedenáctá Kapitola

dvanáctá Kapitola

I.

II.

III.

třináctá Kapitola

Část třetí

první Kapitola

I.

II.

III.

IV.

V.

druhá Kapitola

I.

II.

III.

třetí Kapitola

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

čtvrtá Kapitola

I.

II.

III.

pátá Kapitola

šestá Kapitola

Agatha Christie

Temný

cypřiš

KALIBR

Přeložil Jan Čermák

Sad Cypress

Copyright © 1940 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trademarks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2023.

Translation entitled TEMNÝ CYPŘIŠ

Copyright © 2023 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8685-3

Věnováno Peterovi a Peggy McLeodovým

Tak už pojď, jen pojď, smrti má,

pod cypřišem temným ať spočinu.

Jen leť, tak leť, duše má,

to pro krutou lásku zahynu.

Rubášek bílý tisem protkaný

už přichystej mi teď,

tak silný smutek, jak můj jest,

nespatřil nikdy svět.

Shakespeare

PROLOG

„Elinor Catherine Carlislová. Tímto proti vám vznáším obvinění z vraždy Mary Gerrardové, spáchané 27. července tohoto roku. Cítíte se vinna, či nevinna?“

Elinor Carlislová stála vzpřímeně se vztyčenou hlavou. Byla to hlava půvabná, s ostře řezanými rysy. Oči měla tmavě modré, vlasy černé. Obočí se klenulo nevýraznými obloučky.

Nastalo ticho – pozoruhodné ticho.

Sira Edwina Bulmera, právního zástupce obžalované, se zmocnil záchvěv děsu.

Panebože, pomyslel si. Ona se snad přizná… Ztratila nervy…

Ústa Elinor Carlislové se otevřela, aby vyřkla:

„Nevinna.“

Obhájci se ulevilo. Kapesníkem si otřel čelo s vědomím, že to bylo o vlásek.

Nato povstal sir Samuel Attenbury, aby mohl soudu vylíčit případ.

„Vaše Ctihodnosti, vážení páni porotci, 27. července v půl čtvrté odpoledne zemřela Mary Gerrardová v sídle zvaném Hunterbury, v Maidensfordu…“

Pokračoval libozvučným hlasem příjemným na poslech. Elinor přiváděl téměř do bezvědomí. Z celého prostého a stručného vyprávění k ní občas dolehlo jen několik útržků.

„… Případ je nanejvýš jednoduchý a jasný… Je povinností obžaloby prokázat motiv a příležitost… Nikdo, pokud je zatím známo, neměl žádný motiv k zabití té nešťastné dívky, Mary Gerrardové, s výjimkou obžalované. Byla to mladá dívka s okouzlující povahou, všemi oblíbená, bez jediného nepřítele – jak by se alespoň člověk mohl domnívat…“

Mary, Mary Gerrardová! Jak dávno se to teď zdá. Už to snad ani nemůže být pravda…

„Vaše pozornost by měla směřovat především k těmto skutečnostem:

Za prvé – jakou příležitost a možnost měla obžalovaná k podání jedu?

Za druhé – jaký motiv měla pro takové jednání?

Je mou povinností předvolat před vás svědky, kteří vám pomohou utvořit si pravdivý obrázek o všech skutečnostech…

… Pokud jde o vraždu Mary Gerrardové, pokusím se vám dokázat, že kromě obžalované neměl nikdo jiný příležitost tento zločin spáchat…“

Elinor si připadala jako uvězněná v husté mlze, jíž se k ní prodírala jednotlivá slova.

„… sendviče… rybí pomazánka… prázdný dům…“

Ta slova se zabodávala skrze plášť Elinořiných myšlenek jako pichlavé bodání přes silný tlumivý závoj…

Soudní síň. Tváře. Řady a řady tváří! Jedna zvláštní tvář s velkým černým knírem a bystrýma očima. Hercule Poirot, s hlavou nakloněnou na stranu, ji zamyšleně pozoroval.

Napadlo ji: Snaží se pochopit, proč jsem to vlastně udělala… Snaží se proniknout do mých myšlenek a zjistit, na co jsem myslela, co jsem cítila…

Cítila…? Malá skvrna – proběhl jí slabý záchvěv leknutí… Roddyho tvář – jeho milá, milá tvář s velkým nosem a jemnými rty… Roddy! Vždycky jen Roddy – vždycky, aspoň co jí paměť stačí… už od těch dnů strávených na Hunterbury mezi malinami a zajíci, a tam dole u potoka. Roddy – Roddy – Roddy…

Další tváře! Sestra O’Brienová s pootevřenými ústy a veselým pihatým obličejem povystrčeným dopředu. Sestra Hopkinsová se samolibým – samolibým a nesmiřitelným výrazem ve tváři. Tvář Petera Lorda – Peter Lord – tak laskavý, tak citlivý, tak – tak utěšující! Teď se ale tváří – no jak – ztraceně? Ano – ztraceně! Hrozně těžce tohle všechno nese! Zatímco jí, hlavní postavě tohoto představení, je to všechno jedno!

Sedí tady na lavici obžalovaných, docela klidná a lhostejná. V soudní síni, obviněná z vraždy.

Něco se v ní pohnulo; závoj zahalující mysl se začal rozplývat – stával se z něj pouhý přízrak. V soudní síni…! Lidé…

Lidé, naklánějící se dopředu s otevřenými ústy a dychtivýma očima, na ni civí s tím strašným krvelačným potěšením a poslouchají s jakýmsi nedbalým a krutým požitkem, co o Elinor vykládá onen vysoký muž s výrazným nosem.

„Skutečnosti tohoto případu jsou navýsost jasné a není o nich pochyb. Předložím vám je velice prostě. Od samého začátku…“

Elinor se zamyslela:

Začátek… Začátek? Tím byl den, kdy přišel ten odporný anonymní dopis! To byl začátek toho všeho…

Část první

první Kapitola

I.

Anonymní dopis!

Elinor Carlislová se dívala na otevřený list ve svých rukách. Nikdy nic podobného nedostala. Člověka to naplňovalo nepříjemným pocitem. Naškrábáno, s hrubkami, na laciném růžovém papíře.

Tohle je Varování (začínal dopis),

Nikoho nemenuju ale Někdo využívá vaši Tetu a jestli si nedáte pozor vo všechno přídete. Děvčata bejvaj pěkně vychytralí a starý Paní změknou když je někdo mladej opskakuje a lichotí jim a Já povidám že byjste se měly přijít samy podivat co se tu děje. neni správný aby jste vy a ten váš Mladík přišly vo to co vám patří – a Ona je hodně mazaná a ta stařenka může každou chvýli natáhnout bačkory.

Ten kdo to s váma myslí dobře.

Elinor stále zírala s obočím svraštěným znechucením na dopis, když se otevřely dveře. Služebná ohlásila: „Pan Welman,“ a vstoupil Roddy.

Roddy! Jako vždy, když viděla Roddyho, byla si Elinor vědoma podivného pocitu závrati – jakýsi záchvěv náhlé radosti, pocitu, který ji nutil, aby byla věcná a neprojevovala emoce. Bylo totiž nadevše jasné, že Roddy, ačkoli ji měl rád, k ní necítil to samé, co cítila ona k němu. Stačilo, aby se objevil, a s Elinor se něco stalo – srdce se jí sevřelo, až to skoro zabolelo. Je směšné, že muž – obyčejný, ano úplně obyčejný mladý muž – může s vámi tohle udělat! Způsobit, že jen při pohledu na něj se s vámi začne točit svět, že jeho hlas vás dohání – tak trošku – k pláči… Láska by určitě měla být příjemným pocitem – ne něčím, co vám svou intenzitou způsobuje bolest.

Jedno bylo jisté: člověk se musí usilovně snažit působit přirozeně a nenuceně. Muži nemají rádi oddanost a zbožňování. Alespoň Roddy určitě ne.

„Ahoj, Roddy!“ pozdravila ho ledabyle.

„Ahoj, miláčku,“ odpověděl. „Vypadáš vyděšeně. To je účet?“

Elinor zavrtěla hlavou.

„Myslel jsem, že by to mohl být účet,“ pokračoval. „To víš, léto v plném proudu – člověk si trochu užívá a účty se to tu pak jen hemží!“

„Je to docela hrozné,“ řekla Elinor. „Je to anonymní dopis.“

Roddy povytáhl obočí. Jeho veselá útlocitná tvář ztuhla a změnila výraz.

„Ale ne!“ prudce vykřikl znechuceným hlasem.

„Je to docela hrozné…,“ opakovala Elinor.

Popošla směrem ke stolu.

„Myslím, že bych ho měla radši roztrhat.“

Mohla to udělat a už to také málem udělala, neboť Roddy a anonymní dopisy jsou dvě věci, které k sobě nepatří. Mohla ten dopis zahodit a už na něj nemyslet. Nebránil by jí. Jeho útlocitnost byla vyvinuta silněji než zvědavost.

Elinor se však spontánně rozhodla jinak.

„Ale možná by sis ho měl přece jenom nejdřív přečíst. Pak ho spálíme. Týká se tety Laury.“

Roddyho obočí se zvedlo překvapením.

„Tety Laury?“

Vzal si dopis, přečetl ho, znechuceně se zamračil a vrátil ho Elinor zpátky.

„Ano,“ řekl, „určitě ho spálíme. Lidi dokážou být ale divní!“

„Myslíš, že to napsal někdo ze služebnictva?“ zeptala se Elinor.

„Nejspíš.“ Zaváhal. „To by mě zajímalo, kdo to je – ten, o kom píšou?“

„Určitě Mary Gerrardová,“ odpověděla Elinor zamyšleně.

Roddyho zamračená tvář se snažila rozpomenout.

„Mary Gerrardová? Kdo to je?“

„Dcera těch lidí z domku pro správce. Určitě si ji pamatuješ, když byla ještě děcko. Teta Laura ji měla vždycky ráda a zajímala se o ni. Platila jí školy a další věci – hodiny klavíru, francouzštiny a tak dál.“

„Ale ano, už si vzpomínám,“ řekl Roddy. „Vyzáblé děcko, samá ruka samá noha, se spoustou blonďatých rozčepýřených vlasů.“

Elinor přikývla.

„Tys ji vlastně neviděl od těch prázdnin, kdy naši odjeli do ciziny, viď? Nejezdil jsi pak na Hunterbury tak často jako já a ona navíc nedávno odjela na zkušenou do Německa, ale když jsme byli malí, tahali jsme ji ven a hráli si s ní.“

„Jak teď vypadá?“ zajímal se Roddy.

„Stala se z ní hezká slečna,“ odpověděla Elinor. „Má pěkné způsoby a tak. Díky těm školám bys nikdy neřekl, že je to dcera starého Gerrarda.“

„Takže něco jako opravdová dáma?“

„Tak nějak. Ale myslím, že to v tom jejich domku nedělá dobrotu. Víš, paní Gerrardová před několika lety zemřela, a Mary si se svým otcem nerozumí. On se posmívá jejímu vzdělání a uhlazenému chování.“

„Lidi si nikdy neuvědomují,“ rozhořčil se Roddy, „jak můžou ‚výchovou‘ někomu ublížit! Kolikrát je to spíš krutost než laskavost!“

„Řekla bych, že v domě asi opravdu tráví hodně času… Vím, že od té doby, co měla teta mrtvici, jí předčítá.“

„A proč jí nemůže číst ošetřovatelka?“ zarazil se Roddy.

Elinor se pousmála.

„Sestra O’Brienová má tak silný irský přízvuk, že by se dal krájet. Ani se nedivím, že si teta radši vybrala Mary.“

Roddy chvíli nervózně přecházel po pokoji sem a tam. Pak řekl:

„Víš, Elinor, myslím, že bychom tam měli jet.“

Elinor se trochu polekala.

„Kvůli tomu –“

„Ale ne – vůbec ne. No tak dobře, lhát se nemá – jasně že kvůli tomu dopisu. I když je dost hnusný, něco na tom možná bude. Přece jen, stařenka je na tom špatně –“

„Ano, Roddy.“

Podíval se na ni s okouzlujícím úsměvem, který přiznával slabost lidské povahy.

„A na penězích nám záleží – tobě i mně, Elinor.“

„Máš pravdu, záleží,“ připustila okamžitě.

„Ne, že by mi šlo jenom o peníze,“ pokračoval vážně. „Ale koneckonců teta Laura nám sama pořád dokola připomínala, že my dva jsme její jediná rodinná pouta. Ty jsi její vlastní neteř a já synovec jejího manžela. Vždycky nám dávala najevo, že po její smrti všechno dostane jeden z nás – nebo nejspíš oba dva. A je to pěkně velká sumička, Elinor.“

„Ano,“ souhlasila Elinor zamyšleně, „to určitě je.“

„Udržovat Hunterbury není žádná legrace.“ Odmlčel se. „Strýc Henry byl asi, řekněme, slušně zabezpečený, když poznal tetu Lauru. A ona byla dědička. Z ní i z tvého otce se stali velice bohatí lidé. Škoda, že tvůj otec spekulacemi o většinu svého podílu přišel.“

Elinor vzdychla.

„Chudák otec neměl nikdy velký smysl pro obchod. Hodně se tím před svou smrtí trápil.“

„To ano, tvé tetě to myslelo mnohem líp než jemu. Vzala si strýčka Henryho a spolu si koupili Hunterbury a jednou se mi svěřila, že při svých investicích měla vždycky z pekla štěstí. Skoro všechno jí vyšlo.“

„Strýček Henry jí všechno odkázal, když zemřel, viď?“

„Ano,“ přikývl Roddy. „Je hrozné, že zemřel tak brzy. A ona už se pak nikdy znovu neprovdala. Naše věrná duše. Vždycky na nás byla moc hodná. Chovala se ke mně, jako bych byl její vlastní synovec. Když jsem byl v maléru, vždycky mi pomohla. Naštěstí to nemusela dělat moc často!“

„Na mě byla taky vždycky strašně hodná,“ přitakala Elinor s povděkem.

Roddy přikývl.

„Teta Laura,“ řekl, „je pašák. Ale mám pocit, Elinor, že možná – aniž bychom to měli v úmyslu – si žijeme dost nad poměry, když uvážím, jaké prostředky máme k dispozici!“

„Asi máš pravdu…,“ přiznala kajícně. „Všechno je tak drahé – oblečení a kosmetika – a takové drobnosti jako kino a koktejly – nebo třeba i gramofonové desky!“

„Miláčku,“ řekl Roddy, „ty jsi přece naše okrasná květinka, ne? Nemusíš se nikde plahočit nebo dřít.“

„Myslíš, že bych měla, Roddy?“ zeptala se Elinor.

Zavrtěl hlavou.

„Mám tě rád takovou, jaká jsi – jemná, povznesená, líbí se mi, jak bereš věci s nadhledem. Nevydržel bych s tebou, kdybys byla najednou šíleně vážná. Chtěl jsem jenom říct, že nebýt tety Laury, nejspíš by sis musela sehnat nějakou hroznou práci.

A se mnou je to stejné,“ pokračoval. „Sehnal jsem si něco jako zaměstnání. Dělat u Lewise & Huma není žádná dřina. Vyhovuje mi to. To, že mám práci, mi umožňuje udržet si svoji sebeúctu, ale – a to si pamatuj – nemám strach z budoucnosti, protože mám jistá očekávání – od tety Laury.“

„Mluvíme jako nějaké hyeny!“ zhrozila se Elinor.

„Nesmysl! Bylo nám jasně řečeno, že jednoho dne budeme mít peníze – tak to prostě je. To má samozřejmě vliv na to, jak žijeme.“

„Teta Laura nám ale nikdy neřekla,“ zamyslela se Elinor, „jak přesně se svými penězi naloží.“

„Na tom přece nezáleží! S největší pravděpodobností je rozdělí mezi nás. Ale i kdyby to tak nebylo – kdyby odkázala všechno nebo většinu tobě jako své vlastní krvi – tak bych na tom měl, má drahá, také svůj podíl, protože si tě hodlám vzít. A kdyby se náš drahoušek usmyslel, že bych měl většinu dostat já, jakožto mužský představitel Welmanů, tak je to také v pořádku, protože ty si vezmeš mě.“

Mile se na ni ušklíbl a dodal:

„Ještěže se máme rádi. Miluješ mě přece, Elinor, viď?“

„Ano,“ odpověděla chladně, téměř odměřeně.

„Ano!“ parodoval ji Roddy. „Jsi úžasná, Elinor. Maličko rezervovaná, nedotknutelná – princezna Netýkavka. Myslím, že právě proto tě miluju, Elinor.“

Elinor se nadechla. „Vážně?“ zeptala se.

„Jistě.“ Zamračil se. „Některé ženy jsou tak – no, já nevím – tak zatraceně majetnické – a tak – tak oddané jako pes – a pořád tě obtěžují svými pocity. To bych nesnesl. U tebe nikdy nevím – nikdy si tebou nemůžu být jistý – kdykoli v sobě dokážeš najít to svoje klidné a flegmatické já a říct, že jsi prostě změnila názor – úplně klidně, jen tak – aniž bys hnula brvou! Jsi neuvěřitelné stvoření, Elinor. Jsi jako umělecké dílo – tak – tak dokonalé!

Víš,“ pokračoval, „myslím, že naše manželství bude perfektní… Máme se hodně rádi, ale ne zase přehnaně moc. Jsme dobří přátelé. Máme hodně společného. Známe jeden druhého tak, jak jen se dva lidi můžou znát. To, že jsme příbuzní, má obrovské výhody, ale naštěstí nejsme příbuzní pokrevně. Nikdy se mi neomrzíš, protože jsi taková nevyzpytatelná bytost. Zato já se možná omrzím tobě. Jsem tak strašně obyčejný mužský –“

Elinor nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Neomrzíš se mi, Roddy. Nikdy.“

„Drahoušku!“

Políbil ji.

„Naše bystrá teta Laura už si o nás dvou asi myslí své,“ řekl, „i když jsme tam od té doby, co jsme se konečně dali dohromady, nebyli. Aspoň tak máme důvod tam zajet, co říkáš?“

„Máš pravdu. Zrovna nedávno jsem přemýšlela o tom, –“

Roddy za ni větu dokončil:

„– že za tetou nejezdíme tak často, jak bychom měli. Taky mě to napadlo. Když měla tu první mrtvici, byli jsme u ní skoro každý druhý víkend. A teď už to budou nejmíň dva měsíce, co jsme se tam naposledy ukázali.“

„Kdyby si o to řekla,“ namítala Elinor, „jeli bychom za ní třeba hned.“

„Samozřejmě. A víme přece, že si oblíbila sestru O’Brienovou a že je o ni dobře postaráno. Ale stejně jsme ji asi trochu zanedbávali. Teď ze mě nemluví peníze, ale úplně normální lidskost.“

„Já vím,“ přikývla Elinor.

„Takže ten nechutný dopis byl nakonec přece jenom k něčemu dobrý! Pojedeme se za tetičkou podívat, abychom ochránili svoje zájmy a protože máme našeho drahouška rádi!“

Škrtl zápalkou a podpálil dopis, který vzal Elinor z ruky.

„Kdo to tak mohl napsat?“ zajímal se. „Ne, že by na tom záleželo… Někdo, kdo je ‚na naší straně‘, jak jsme říkávali jako děti. A třeba nám opravdu pomůžou. Matka Jima Partingtona se odstěhovala na Riviéru, tam za ní chodil nějaký fešácký italský doktůrek, ona se do něj úplně zbláznila a odkázala mu všechno do poslední pence. Jim a jeho sestra se snažili její závěť zrušit, ale měli smůlu.“

„Tetě Lauře se ten nový doktor, co převzal praxi po doktoru Ransomovi, líbí,“ řekla Elinor, „ale určitě ne zas až tolik! Navíc v tom odporném dopise se píše o nějakém děvčeti. To musí být Mary.“

„Tak se tam vypravíme a přesvědčíme se sami,“ řekl Roddy.

II.

Sestra O’Brienová vyšla se šustotem z ložnice paní Welmanové a zamířila do koupelny. Přes rameno prohodila:

„Zrovna jdu postavit vodu na čaj. Určitě si taky dáte, než půjdete. Nemám pravdu, sestro?“

„Má milá, já nikdy neodmítnu šálek čaje,“ souhlasila ráda sestra Hopkinsová. „Pořád říkám, že se nic nevyrovná šálku dobrého čaje – pořádně silného!“

Sestra O’Brienová napouštěla konvici, zapalovala plotýnku a při tom vysvětlovala:

„Všechno mám tady v té své skříňce – konvičku, hrníčky, cukr – a Edna mi sem přináší dvakrát denně čerstvé mléko. Člověk ani nemusí pořád zvonit. Tohle je dobrý vařič, voda je vroucí vcukuletu.“

Sestra O’Brienová byla vysoká, asi třicetiletá žena s rusými vlasy a zářivě bílými zuby, pihatou tváří a okouzlujícím úsměvem. Svou srdečností a vitalitou si rychle získávala své pacienty. Sestra Hopkinsová, ambulantní sestra, jež docházela každé ráno pomáhat se stlaním a ranními potřebami staré paní (která něco vážila), byla přátelsky vyhlížející žena středního věku, na první pohled čilá a schopná.

„V tomhle domě je vůbec všechno dobře zařízeno,“ řekla uznale.

Druhá sestra souhlasně přikývla.

„Sice trochu staromódně, to jo – žádné ústřední topení, ale je tu všude dost krbů a všechny služky jsou moc laskavé a paní Bishopová na ně pečlivě dohlíží.“

„Ta dnešní děvčata –“ povzdychla si sestra Hopkinsová, „nemám s nimi trpělivost – většina z nich ani pořádně neví, co chce, a nedokážou odvést kus pořádné práce.“

„Mary Gerrardová je milé děvče,“ řekla sestra O’Brienová. „Opravdu nevím, co by si bez ní paní Welmanová počala. Viděla jste, jak si pro ni před chvílí poslala? Teda, ona je skutečně nádherné stvoření, to vám říkám, a umí to s ní.“

„Je mi Mary líto,“ posteskla si sestra Hopkinsová. „Její otec dělá všechno pro to, aby ji rozzlobil.“

„Ten starý skrblík v sobě nemá kouska zdvořilosti,“ přitakala sestra O’Brienová. „Podívejte, konev už začíná pískat. Zaliju čaj, jen co se voda bude vařit.“

Udělala, jak řekla, a nalila čaj, horký a silný. Seděly nad ním spolu v pokoji sestry O’Brienové, který sousedil s ložnicí paní Welmanové.

„Přijede pan Welman se slečnou Carlislovou,“ oznámila sestra O’Brienová. „Dneska ráno přišel telegram.“

„No vida, má milá,“ odvětila sestra Hopkinsová. „Mně se zdálo, že je stará paní nějaká rozrušená. Už je to docela dlouho, co tu byli naposledy, nemám pravdu?“

„Určitě víc než dva měsíce. Je to pohledný mladík, ten pan Welman. Ale vypadá dost domýšlivě.“

„Nedávno jsem viděla její fotku v novinách,“ řekla sestra Hopkinsová. „V Tatleru to bylo – s nějakou její známou v Newmarketu.“

„Je dost známá ve společnosti, viďte?“ přitakala sestra O’Brienová. „A vždycky má tak nádherné šaty. Myslíte, sestro, že je opravdu hezká?“

„Těžko říct, jak by ta dnešní děvčata vypadala bez nalíčení!“ řekla sestra Hopkinsová. „Podle mě rozhodně nemá na Mary Gerrardovou!“

Sestra O’Brienová našpulila rty a mírně naklonila hlavu na stranu.

„To máte asi pravdu. Jenže Mary nemá ten styl!“

„Šaty dělaj člověka,“ odpověděla sestra Hopkinsová známým rčením.

„Dáte si ještě čaj, sestro?“

„Děkuju, myslím, že neodmítnu.“

Obě ženy se teď nad šálky, ze kterých se linuly proužky páry, k sobě trochu naklonily.

„Včera v noci se stalo něco podivného,“ vyprávěla sestra O’Brienová. „Ve dvě hodiny jsem šla, jako vždycky, udělat naší drahé pohodlí a ona byla vzhůru. Muselo se jí ale něco zdát, protože hned jak jsem vešla do pokoje, řekla: ‚Tu fotografii. Musím mít tu fotografii.‘

A tak jí povídám: ‚Jistě, paní Welmanová, ale nepočkalo by to do rána?‘ A ona na to: ‚Ne, chci se na ni podívat teď hned.‘ Tak se jí ptám: ‚Dobrá, kde je ta fotka? Myslíte tu s panem Roderickem?‘ A ona povídá: ‚Roderickem? Ale ne, s Lewisem.‘ A začala sebou škubat, tak jsem jí pomohla se zvednout a ona z té krabičky, co má u postele, vyndala klíče a řekla mi, abych otevřela druhý šuplík od prádelníku, a tam jsem našla velkou fotku ve stříbrném rámečku. Byl na ní nějaký hrozně hezký mužský a v rohu stálo ‚Lewis‘. Samozřejmě už byla zažloutlá, vždyť musela pamatovat spoustu let. Podala jsem tu fotku paní a ona ji držela a dlouho se na ni dívala. A pořád jen mumlala: ‚Lewis – Lewis.‘ Pak vzdychla, vrátila mi ji a řekla, abych ji uložila zpátky na místo. A to byste nevěřila, jen co jsem se k ní znovu otočila, spala zase jako nemluvně.“

„Myslíte, že to byl její manžel?“ vyzvídala sestra Hopkinsová.

„To teda nebyl!“ odpověděla sestra O’Brienová. „Hned ráno jsem se totiž nenápadně zeptala paní Bishopové, jaké bylo křestní jméno nebožtíka pana Welmana, a ona mi řekla, že Henry!“

Obě ženy se na sebe významně podívaly. Sestra Hopkinsová měla dlouhý nos, jehož konec se chvěl radostným vzrušením.

„Lewis – Lewis,“ zamyslela se. „To se podívejme. Na nikoho s takovým jménem tady v okolí si nevzpomínám.“

„Muselo to být už dávno, má milá,“ připomněla jí druhá sestra.

„Jistě. A já jsem tady samozřejmě jen pár let, ale stejně bych ráda věděla –“

„Moc hezký mužský to byl,“ zdůraznila sestra O’Brienová. „Vypadal jako důstojník od jezdectva!“

Sestra Hopkinsová usrkla čaje.

„To je tedy moc zajímavé,“ prohodila.

„Třeba se měli rádi a krutý otec je od sebe odtrhnul…“ zasnila se romanticky sestra O’Brienová.

„Možná ho zabili ve válce…,“ připojila se s hlubokým povzdechem sestra Hopkinsová.

III.

Když se sestra Hopkinsová, příjemně posilněná čajem a romantickými představami, konečně přiměla k odchodu, Mary Gerrardová vyběhla ze dveří a dohonila ji.

„Sestro, mohu se s vámi projít do vsi?“

„Ale to víte, že ano, má milá.“

„Musím s vámi mluvit,“ vypravila ze sebe Mary bez dechu. „Dělá mi to všechno velké starosti.“

Starší z obou žen se na ni laskavě podívala.

Ve svých jednadvaceti byla Mary Gerrardová kouzelným stvořením, ze kterého vyzařovalo cosi neskutečného, připomínala divokou růži – měla dlouhý jemný krk, zlatavé vlasy v přirozeně vláčných vlnách lehce ovívající pěkně tvarovanou hlavu a sytě modré oči.

„Co vás trápí?“ zeptala se sestra Hopkinsová.

„Trápí mě to, že čas běží a běží a já dohromady nic nedělám!“

„Na to máte ještě dost času,“ odvětila suše sestra Hopkinsová.

„Jenomže já z toho mám takový divný pocit. Paní Welmanová na mě byla strašně hodná, zaplatila mi všechny ty drahé školy, a já jsem přesvědčená, že bych si už konečně měla začít sama vydělávat. Měla bych se něčím vyučit.“

Sestra Hopkinsová chápavě přitakala.

„Když to neudělám, všechno přece přijde nazmar. Snažila jsem se vysvětlit své pocity paní Welmanové, ale – je to složité, zdá se mi, že mě nechápe. Stále jen opakuje, že je spousta času.“

„Nesmíte zapomínat, že je to nemocná žena,“ řekla sestra Hopkinsová.

Mary se kajícně zarděla.

„Ach ano, já vím. Zřejmě bych ji neměla obtěžovat. Ale mně to dělá starosti – a otec je tak – je s tím tak protivný! Pořád na mě útočí, že jsem fajnová slečinka! Já ale opravdu nechci jen tak posedávat a lenošit!“

„Já vím, že ne.“

„Problém je v tom, že všechny ty kurzy bývají dost drahé. Umím teď celkem dobře německy a možná bych se s tím nějak uplatnila. Já bych ale ze všeho nejvíc chtěla být zdravotní sestrou. Moc ráda bych se starala o nemocné.“

„Na to ale musíte být silná jako kůň, to si pamatujte!“ reagovala věcně sestra Hopkinsová.

„Já jsem silná! A ošetřování mě opravdu baví. Sestra mé matky, ta na Novém Zélandu, pracovala v nemocnici jako ošetřovatelka. Takže jak vidíte, mám to v krvi.“

„Co třeba masáže?“ navrhla sestra Hopkinsová. „Nebo práce v Norlandu? Máte přece ráda děti. Na masážích se dají vydělat slušné peníze.“

„Takový výcvik je asi drahý, že?“ namítla pochybovačně Mary. „Doufala jsem – je to ode mě ovšem strašně chamtivé – už toho pro mě udělala tolik.“

„Myslíte paní Welmanovou? Nesmysl. Podle mě vám to dluží. Sice vám poskytla luxusní vzdělání, ale ne takové, které by vám k něčemu bylo. Nechtěla byste učit?“

„Na to nejsem dost chytrá.“

„Je chytrost a chytrost!“ opáčila sestra Hopkinsová. „Jestli vám můžu radit, Mary, buďte ještě trpělivá. Jak jsem řekla, podle mého vám to paní Welmanová dluží, měla by vám pomoct začít si vydělávat na živobytí. A jsem přesvědčená, že to taky udělá. Pravdou ale je, že si vás moc oblíbila a teď vás nechce ztratit.“

Mary to překvapilo.

„Och!“ zalapala trochu po dechu. „Opravdu si myslíte, že to tak je?“

„Vůbec o tom nepochybuju. To víte, ubohá stará žena, víceméně bezmocná, napůl ochrnutá, a nablízku není nic ani nikdo, kdo by se jí postaral o zábavu. Hodně pro ni znamená, že má v domě svěží a pěkné mladé děvče, jako jste vy. Umíte se moc hezky chovat k nemocným.“

„Jestli je to tak, jak říkáte,“ opáčila Mary plaše, „pak už se cítím mnohem lépe… Drahá paní Welmanová, mám ji moc, moc ráda! Vždy na mě byla tak hodná. Udělala bych pro ni všechno!“

„Pak tedy uděláte nejlíp,“ řekla sestra Hopkinsová úsečně, „když zůstanete tam, kde jste, a přestanete si dělat starosti! Nebude to dlouho trvat.“

„Myslíte, že –?“ zeptala se Mary s širokýma vystrašenýma očima.

Sestra přikývla.

„Drží se statečně, ale moc dlouho už to nepůjde. Přijde druhá mrtvice, a pak třetí. Vím moc dobře, jak to chodí. Jen trpělivost, má milá. Jestli se vám podaří naplnit poslední dny staré paní radostí a štěstím, bude to lepší skutek než cokoli jiného. Pak dojde i na to ostatní.“

„Jste velice laskavá,“ řekla Mary.

Sestra Hopkinsová zpozorněla.

„Tamhle zrovna vychází z domku váš otec – a řekla bych, že není zrovna v nejlepším rozpoložení!“

Přibližovaly se k velkým železným vratům. Po dvou schodech vedoucích z domku belhavě a s bolestí ve tváři scházel starší muž s ohnutými zády.

„Dobré ráno, pane Gerrarde,“ pozdravila sestra Hopkinsová vesele.

Ephraim Gerrard jen popudlivě zabručel.

„Dnes máme ale hezky,“ pokračovala sestra Hopkinsová.

„Možná pro vás,“ oponoval zlostně starý Gerrard. „Pro mě nic moc. Ten můj kříž mi dává zabrat.“

„To má nejspíš na svědomí ten chladný minulý týden. Tohle teplé a suché počasí vás z toho brzo dostane,“ snažila se ho povzbudit sestra Hopkinsová.

Její pohotová profesionalita starého muže pravděpodobně ještě více popudila.

„Copak vy sestry – jste všechny stejný,“ odsekl nepříjemným tónem. „Pořád se snažíte někoho chlácholit, a přitom jsou vám starosti druhých ukradený. A Mary teď pořád mluví o tom, že bude taky sestra. Bych si myslel, že bude chtít být něčím lepším s tou svojí francouzštinou a němčinou a piánem a vším tím, co ji naučili na těch slavných školách a v cizině.“

„Být ošetřovatelkou by pro mě bylo dost dobré,“ ohradila se Mary ostře.

„Jo, a brzo bys nedělala vůbec nic, viď? Naparovala by ses tady s těma svýma manýrama nóbl slečinek, co nic nedělají. Lenošení – to by se ti líbilo, holčičko!“

„To není pravda, tati,“ protestovala Mary se slzami v očích. „Nemáš právo takhle mluvit!“

„Dneska jsme se asi špatně vyspali, viďte,“ vložila se do hovoru těžkopádně sestra Hopkinsová, odhodlaná vylepšit atmosféru. „Vy jste to tak přece nemyslel, Gerrarde. Mary je hodné děvče a dobrá dcera.“

Gerrard se na svou dceru podíval takřka s nenávistí.

„Už to není žádná moje dcera – s tou svojí francouzštinou a dějepisem a roztomilýma řečičkama. Tss!“

Otočil se a vrátil se zpět do domku.

„Tak vidíte, sestro, jak je to s ním těžké,“ postěžovala si Mary, stále se slzami v očích. „Nenechá si nic vymluvit. Nikdy mě neměl doopravdy rád, dokonce ani když jsem byla malá. Maminka se mě vždycky musela zastat.“

„Ale no tak, nelamte si s tím hlavu,“ utěšovala ji laskavě sestra Hopkinsová. „Tyhle věci jsou na nás sesílány jako zkouška! Panebože, musím už běžet. Dneska ráno toho mám strašně moc!“

A jak tam tak Mary stála a sledovala rychle se vzdalující postavu, přemohl ji pocit opuštěnosti a beznaděje z toho, že jí nikdo nemůže skutečně pomoci. Sestra Hopkinsová, ač laskavá, si vystačí s hrstkou omšelých frází, které pronáší tak, jako by je právě vymyslela.