Obsah

- Prolog

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- epilog

- poděkování

Krystal Sutherlandová

TEMNÉ SESTRY

Krystal Sutherlandová

TEMNÉ SESTRY

HOUSE OF HOLLOW

Copyright © 2021 by Krystal Sutherland

All rights reserved.

Translation © Nicole Škorpilová, 2022

ISBN 978-80-242-8681-5

Pro Martina,

mého milovníka příběhů

PROLOG

ŽE NEJSEM NORMÁLNÍ, jsem si poprvé uvědomila v deseti letech.

Zhruba o půlnoci do mé ložnice vklouzla žena v bílém a ustřihla mi krejčovskými nůžkami kadeř vlasů. Celou tu dobu jsem byla vzhůru, pozorovala ji ve tmě, paralyzovaná strachem tak, že jsem se nedokázala pohnout ani křičet.

Sledovala jsem, jak si tiskne moje vlasy k nosu a vdechuje jejich vůni. Dívala jsem se, jak si je pokládá na jazyk a zavírá ústa, chvíli si vychutnává jejich chuť a pak polkne. Vnímala jsem, jak se nade mnou sklání a přejíždí prstem po jizvě ve tvaru háčku na dolní části mého krku.

Teprve když otevírala dveře vedoucí k pokojům mých starších sester – nůžky stále v ruce –, konečně jsem dokázala vykřiknout.

Na chodbě se na ni vrhla matka a moje sestry jí pomáhaly udržet ji na zemi. Ta žena byla vulgární a vzteklá a oháněla se po všech třech s neuvěřitelnou vervou, kterou jí, jak jsme se dozvěděly později, dodávaly amfetaminy. Matku kousla. Sestře Vivi dala hlavičku tak, až jí rozdrtila nos a ona pak ještě týdny měla pod oběma očima monokly.

Nakonec ji přemohla Grey, moje nejstarší sestra. Když si myslela, že se matka nedívá, naklonila se k rozzuřené tváři té ženy a políbila ji. Byl to něžný polibek jako z pohádky, ovšem fakt, že ta žena měla bradu pokrytou máminou krví, jej činil hrůzostrašným.

Na moment vzduchem zavanulo cosi sladkého a špatného, směs medu a čehosi dalšího, čehosi v rozkladu. Grey se odtáhla a vzala ženinu hlavu do dlaní, pak se na ni upřeně zadívala a čekala. Sestřiny oči byly černé, připomínaly říční kameny zbroušené proudem vody. Měla čtrnáct a už tehdy byla tím nejkrásnějším stvořením, jaké si dovedete představit. Toužila jsem stáhnout z ní kůži a navlíknout ji na sebe.

Ta žena se pod Greyiným dotekem roztřásla a pak zkrátka… přestala.

Když dorazila policie, třeštila ta žena nepřítomně oči. Končetiny měla jako z gumy, takže sama nedokázala stát, a zatímco se potácela jako opilá, museli ji podpírat tři policisté.



Jak nám později řekla policie, ta žena se o nás dozvěděla na internetu, a než se k nám vloupala, několik týdnů nás sledovala.

Dočetla se o bizarním zážitku, který nás proslavil a který se udál o tři roky dřív. Tehdy mi bylo sedm a byla to věc, na niž jsem si sotva vzpomínala a o níž jsem pak nikdy nepřemýšlela. Jenže spoustu lidí to fascinovalo a dělali z toho kdoví co.

Tenkrát jsem pochopila, že máme zvláštní sílu. V následujících letech jsem ji pozorovala a vnímala, jak kolem nás klíčí v nečekaných podobách.

Když bylo Vivi patnáct, nějaký muž se ji pokusil vtáhnout do svého auta, protože měl za to, že je anděl; zlomila mu čelist a vyrazila mu dva zuby. Pak tu byl ten učitel, kterého Grey nesnášela a jehož vyhodili poté, co ji před celou třídou přitiskl ke zdi a začal ji líbat na krku. A potom ta hezká, oblíbená dívka, která mě šikanovala a jednoho dne si před celou školou sama oholila hlavu, a zatímco jí tmavé lokny padaly k nohám, po obličeji jí stékaly slzy.

Když jsem toho dne v moři lidských tváří zachytila Greyin pohled, upřeně na mě hleděla. Ta šikana trvala celé měsíce, ale já o ní sestrám řekla až den předtím. Grey mrkla a pak se vrátila zpět k rozečtené knize, s naprostým nezájmem o celé to divadlo. Vivi si, jako ta vždycky mnohem méně korektní, neomaleně opřela nohy o opěradlo židle, usmívala se od ucha k uchu a škodolibě krčila nos.

Kolem sester Hollowových se děly temné, nebezpečné věci.

Všechny jsme měly černé oči a vlasy barvy mléka. Naše jména se skládala ze čtyř písmen: Grey, Vivi, Iris. Chodily jsme do školy společně. Společně jsme obědvaly. Společně jsme se vracely domů. Neměly jsme žádné přátele, protože jsme je nepotřebovaly. Pohybovaly jsme se po chodbách jako žraloci, oddělené od ostatních ryb, které si o nás špitaly za našimi zády.

Každý věděl, co jsme zač. Každý do jednoho slyšel náš příběh. Každý z nich měl vlastní teorii o tom, co se nám přihodilo. Moje sestry to využívaly ve svůj prospěch. Podobně jako zahradníci velmi dobře pěstovaly tajemství, jež je halilo, a intriky, které kolem nich vznikaly, dokázaly překrucovat tak, aby nakonec dosáhly svého. Já kráčela jednoduše v jejich stopách, tichá a učenlivá, a nesvá, kdykoli jsem se ocitla v centru pozornosti. Divnost plodí divnost a zdálo se nebezpečné pokoušet osud, vzývat temnotu, která nás očividně přirozeně přitahovala.

Vůbec mě nenapadlo, že by moje sestry odešly ze školy o dost dřív než já, dokud se tak opravdu nestalo. Ta škola ani jedné z nich nevyhovovala. Grey byla nesmírně chytrá, ale žádný předmět ji nikdy nijak zvlášť nepohltil. Když se po ní chtělo, aby rozebrala Janu Eyrovou, rozhodla se raději napsat pojednání o Danteho Pekle, protože jí přišlo zajímavější. Když měla vytvořit realistický autoportrét, nakreslila místo toho příšeru se zapadlýma očima a zkrvavenými pařáty. Některým učitelům se to líbilo, ale většině ne, a než Grey odešla, měla jen průměrné známky. I kdyby ji to trápilo, nikdy by to nedala najevo a proplouvala výukou se sebevědomím někoho, komu jasnovidec prozradil budoucnost, která se mu zamlouvala.

I Vivi se rozhodla ukončit docházku předčasně, což přineslo úlevu vedení, protože když už se ve škole objevila, byly s ní akorát potíže. Odmlouvala učitelům, rozstříhávala si uniformu, aby byla víc punk, sprejovala na zdi záchodků a odmítala si sundat piercingy. Za těch pár úkolů, které v posledním ročníku udělala, dostala s přehledem jedničky – ani tak to ale nestačilo, aby ji zapsali do dalšího ročníku. Což Vivi v nejmenším nevadilo. Každá rocková hvězda potřebuje divoký příběh a vyhazov ze střední školy za třicet tisíc liber ročně byl dobrý začátek.

Byly takové už tehdy, poháněné alchymickým koktejlem sebedůvěry, která byla typická spíše pro starší lidi. Neřešily, co si o nich myslí ostatní. Nezajímalo je, co kdo považuje za cool (což je samozřejmě činilo nesnesitelně cool).

Odešly ze školy – a domova – pár týdnů po sobě. Grey bylo sedmnáct; Vivi patnáct. Vyrazily do světa, obě přitahovány oslnivou a exotickou budoucností, o níž vždycky věděly, že je jejich osudem. A tak jsem zůstala sama, poslední ze sester Hollowových, a i v dlouhých stínech, které po sobě zanechaly, jsem se snažila být šťastná. Ta nenápadná a chytrá, co miluje přírodovědu a zeměpis a má přirozené nadání pro matematiku. Ta, která zoufale, víc než cokoli jiného, touží být obyčejná.

Podivnost, jež bobtnala kolem mých sester, začínala postupně, měsíc po měsíci, rok po roce, ustupovat do pozadí a po nějaké době byl můj život takový, v jaký jsem doufala od chvíle, co Grey tu vetřelkyni zpacifikovala obyčejným polibkem: normální.

Ale to samozřejmě nemělo trvat věčně.

1

KDYŽ JSEM SPATŘILA sestřin obličej vzhlížející ke mně z podlahy, na moment mě to připravilo o dech. Greyina jemná jizva ve tvaru háčku byla to první, čeho jste si na ní všimli, a hned poté vás zaujala její až nesnesitelná krása. Magazín Vogue – za ta léta už byla ve Státech na nějaké obálce potřetí – zřejmě doručil pošťák tak, že přistál obálkou vzhůru na koberci v předsíni, kde jsem ho našla ve stříbrné záři ranního slunce. Nad jejím obličejem se vznášela mechově zelená slova Strážkyně tajemství. Byla natočená k fotografovi, rty lehce pootevřené, a její černé oči hleděly do objektivu. Mezi bílými vlasy, které vypadaly, jako by se s nimi narodila, se nořily dva růžky.

Na krátký, kouzelný moment jsem měla pocit, jako by tu skutečně byla, z masa a kostí. Ještě jako neznámá Grey Hollowová.

Během těch čtyř let, co byla z domu, moje nejstarší sestra vyspěla v éterickou ženu s vlasy barvy cukru a tváří řecké bohyně. Dokonce i na těch nehybných fotografiích bylo cosi neuchopitelného a čirého, jako by se každou chvíli měla vypařit do vzduchu. To byl asi důvod, proč ji novináři nazývali něžnou, ačkoli já měla vždycky dojem, že je Grey spíše zemitá. V žádném z článků nikdy nezmínili, že se nejlépe cítila v lesích nebo jak dobrá byla v zahradničení. Rostliny ji jednoduše milovaly. Vistárie vinoucí se za oknem jejího pokoje se téměř každou noc vplazila otevřeným oknem dovnitř a omotala se jí kolem prstu.

Časopis jsem sebrala a nalistovala si článek.

Grey Hollowová nosí tajemství jako hedvábí

Když se setkáme ve vestibulu budovy Lanesborough (Hollowová si nikdy nezve novináře domů, prý také nikdy nepořádá večírky a nebaví hosty), je oblečená v jednom ze svých typických enigmatických outfitů. Představte si propracované výšivky, stovky korálků, nitě z opravdového zlata a tak jemný tyl, že působí jako dým. Styl slečny Hollowové už popisovali mimo jiné jako kombinaci pohádky a noční můry uvnitř horečného snu. Společně s šaty skládajícími se z listů a rozpadajících se okvětních lístků nosí její modelky na přehlídkových molech paroží z jeleních mršin a kůže stažené z myší. Hollowová trvá na tom, aby byly její látky cítit po dřevěném kouři, a proto jsou její módní show známé pachem lesních požárů.

Její modely jsou krásné, dekadentní a zvláštní, ale je to především jejich tajemství, co je tak rychle proslavilo. Do podšívky každých šatů jsou ručně všité tajemné zprávy – a to není všechno. Některé celebrity tvrdí, že u kostic jejich živůtků našly všité útržky srolovaných papírů nebo úlomky zvířecích kostí připevněné hned vedle cenných drahokamů nebo runy namalované neviditelným inkoustem nebo miniaturní lahvičky s parfémem, které během pohybu křupají jako svítící tyčinky a vypouštějí při tom nezaměnitelnou osobní vůni       Hollowové. Obrazy, které se objevují v jejích výšivkách, jsou jako z jiného světa a působí někdy až znepokojivě. Představte si například křížence rostlin a kostlivého Minotaura s obličejem staženým z kůže.

Stejně jako ta, co je stvořila, je každý kousek hádankou volající po tom, abyste ji vyřešili.

Tady jsem přestala číst, protože jsem přesně věděla, jak bude ten článek pokračovat. Bylo mi jasné, že se tam píše o tom, co se nám stalo jako dětem, o té události, na kterou už jsme všechny skoro zapomněly. Tušila jsem, že se tam píše o mém otci a o tom, jak zemřel.

Prsty jsem si přejela po jizvě na krku. Té ve tvaru půlměsíce, kterou měly i Vivi a Grey. Jizvě, o níž netušíme, jak jsme k ní přišly.

Odnesla jsem Vogue do svého pokoje a schovala jsem ho pod polštář, aby ho nenašla matka a nespálila ve dřezu, jako to udělala s tím posledním.

Než jsem vyrazila, otevřela jsem si aplikaci Najdi své přátele, abych se ujistila, že je zapnutá a zaznamenává mou polohu. Svůj každodenní ranní běh jsem mohla absolvovat jen pod podmínkou, že matka bude moct sledovat mého malého oranžového avatara pohybujícího se kolem Hampstead Heath. Vlastně tahle podmínka platila, kdykoli jsem chtěla opustit dům. Sledovat mého malého oranžového avatara jsem matce musela umožnit, ať už jsem šla… kamkoli. Catin avatar se stále vznášel jižně od nás v nemocnici Royal Free, její služba na pohotovosti se jako obvykle protáhla.

Vycházím, napsala jsem jí.

Dobře, sleduju tě, cinkla mi okamžitá odpověď. Napiš, až budeš v pořádku doma.

Vydala jsem se do předvečerní zimy.

Žily jsme ve vysokém, špičatém a bíle omítnutém domě se zašedlými okny, která mi připomínala křídla vážky. Na okapech ještě ulpívaly pozůstatky nočního deště a shromažďovaly se v kalužích pod stromem na našem dvorku. Nebylo to místo, které by si mohla svobodná matka s platem zdravotní sestry dovolit, ale kdysi ten dům patřil jejím rodičům, kteří zemřeli při autonehodě, když čekala Grey. Koupili ho krátce po tom, co se vzali, během druhé světové války, kdy po bombardování Londýna klesly ceny místních nemovitostí. Tehdy byli ještě teenageři, bylo jim sotva tolik co teď mně. Dům byl velký, i když se na něm už podepsal zub času.

Na mojí oblíbené fotografii, pořízené někdy v šedesátých letech v kuchyni, je místnost zaplněná línými slunečními paprsky, takovými, které se plazí celé hodiny během letních měsíců, zapichují se do korun stromů a tvoří při tom zlatou svatozář. Moje babička mžourá do objektivu a na její kůži pableskuje zářivě zelený kaleidoskop jako důsledek flekatého okna, které se později rozbilo. Děda stojí vedle ní a objímá ji, v ústech cigaretu, kalhoty vytažené vysoko do pasu a brýle se skly jako popelníky. Vzduch kolem se zdá horký a plný kouře a mí prarodiče se usmívají. Bezstarostní. Kdybyste o nich nic nevěděli, mysleli byste si, že byli šťastní.

Ze čtyř dětí, které donosila, se podařilo zachránit jedno jediné, a to až když byla babička v pozdějším věku: moji matku Cate. Pokoje v domě, které byly původně určeny dětem, zely prázdnotou a prarodiče zemřeli příliš brzy, aby se dožili narození alespoň jednoho vnoučete. V každé rodině jsou věci, o nichž se nemluví. Příběhy, o kterých víte, aniž byste měli tušení, jak jste se o nich vlastně dozvěděli, zkazky o strašných věcech, které vrhají stín na celé generace. Tři děti Adelaidy Fairlightové, které zemřely hned po narození, jsou přesně ten případ.

Další takové tabu bylo to, co se nám přihodilo, když mi bylo sedm.

Než jsem stihla dojít na konec ulice, volala mi Vivi. Přijala jsem hovor ve sluchátkách, aniž bych se musela dívat na displej, kdo volá.

„Ahoj,“ spustila jsem. „Jsi brzy vzhůru. To nemůže být v Budapešti ještě ani doba oběda.“

„Ha ha.“ Viviin hlas zněl tlumeně a znepokojeně. „Co děláš?“

„Chtěla jsem si zaběhat. Což, jak víš, dělám každé ráno.“ Zahnula jsem doleva a klusala po pěšině, minula jsem sportovní hřiště a vysoké a holé skelety stromů tyčící se v chladu. Bylo pošmourné ráno, slunce se líně vznášelo za závojem mraků, do mé odhalené kůže bodal mráz a s každým dalším úderem srdce mi vehnal slzy do očí a ještě víc rozbolavěl moje uši.

„Au,“ odvětila Vivi. Někde v pozadí jsem zaslechla letištní hlášení. „Proč si to proboha způsobuješ?“

„Je to nejnovější trend v oblasti kardiovaskulárního zdraví. Ty jsi na letišti?“

„Přiletěla jsem kvůli tomu koncertu dnes večer, pamatuješ? Zrovna jsem přistála v Londýně.“

„Ne, to teda nepamatuju, protože jsi mi to zcela určitě neřekla.“

„Jsem si jistá, že řekla.“

„To těžko.“

„Každopádně jsem tu a Grey má dneska přiletět z Paříže kvůli nějakému focení a všichni se máme před tím koncertem sejít v Camdenu. Jen co se dostanu z toho příšerného letiště, vyzvednu tě.“

„Já mám školu, Vivi.“

„Ještě pořád chodíš do té duše ničící instituce? Počkej, vydrž na drátě, procházím letištní kontrolou.“

Moje obvyklá trasa mě zavedla na zelená pole parku Golders Hill, k travnatým plochám posetým žluto-fialovou explozí narcisů a šafránu. Letos byla zima mírná a ve vzduchu už bylo cítit jaro, jež se touhle dobou, uprostřed února, valilo na město.

Čas se vlekl. Jak jsem probíhala podél západní hranice Hampstead Heath přímo do parku a minula mléčně bílý Kenwood House, slyšela jsem další letištní hlášení. Mířila jsem hlouběji do spletitých lesních zákoutí, tak tísnivých, zelených a starých, že bylo těžké uvěřit, že se ještě pořád nacházíte v Londýně. Takováhle divoká místa s blátivými cestami, nad nimiž se tyčí až pohádkově obrovské stromy, jejichž větve tvoří klenutý průchod, mě vždycky přitahovala. Každou chvíli těm stromům vypučí nové listy, ale dnes jsem ještě probíhala pod holou změtí větví, po cestě lemované z obou stran kobercem ze spadaných pozůstatků loňského roku. Vzduch tu byl nasáklý a prosycený vlhkostí. Po nedávném dešti bylo všude plno bláta, a jak jsem do něj šlapala, stříkalo mi na lýtka. Slunce už vycházelo, ale brzké ranní světlo bylo prostoupené kapkou inkoustu. Díky tomu se zdály stíny hluboké a vyhladovělé.

V telefonu se znovu ozval hlas mé sestry: „Jsi tam ještě?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Bohužel. Tvoje zvyky během telefonování jsou příšerné.“

„Jak jsem říkala, škola je neskutečně nudná a já jsem rozrušená. Prosím tě, aby ses na to dneska vykašlala a šla se mnou ven.“

„Já nemůžu –“

„Nenuť mě volat řediteli a povídat mu, že potřebuješ den volna kvůli testu na chlamydie nebo tak něco.“

„To bys neu–“

„Dobře, fajn pokec, uvidíme se!“

„Vivi –“

Na druhém konci nastalo ticho, právě když z lesního podrostu vyletěl holub a mířil mi přímo do obličeje. Vykřikla jsem a přistála zadkem v blátě, a i když už byl ten pták dávno pryč, instinktivně jsem si rukama chránila hlavu. Potom jsem na cestě daleko od sebe zaznamenala nepatrný pohyb. Byla tam postava schovávající se za stromy a vysokou trávou. Muž, bledý a navzdory chladu bez trička, stál tak daleko, že jsem nedokázala rozpoznat, jestli se dívá mým směrem.

Z té dálky, v záři bronzového světla, se zdálo, jako by měl na hlavě nasazenou rohatou lebku. Okamžitě jsem si vzpomněla na svou sestru na obálce Vogue, na růžky, které její modelky nosily na přehlídkových molech, na stvůry, které vyšívala do svých hedvábných rób.

Párkrát jsem se zhluboka nadechla, ale pořád jsem seděla na zemi, protože jsem si nebyla jistá, jestli mě ten muž viděl, každopádně se ale nehýbal. Mrazivý vánek mi ofoukl čelo a přinášel s sebou vůni dřeva a kouře a puch čehosi divokého.

Znala jsem ten zápach, ačkoli jsem si nedokázala vzpomenout proč.

Vydrápala jsem se na nohy a běžela zpátky směrem, odkud jsem přiběhla, a krev mi při tom vřela a kolovala rychleji než jindy, nohy mi podkluzovaly a v hlavě se mi dokola opakovala představa příšery, která mě dožene a čapne mě za culík. Dokud jsem neminula Kenwood House a nevypotácela se na silnici, neustále jsem se otáčela, ale nikdo mě nesledoval.

Svět tam venku, ta zelená bublina Hamstead Heath, se zdál normální a uspěchaný jako vždycky. Když jsem popadla dech, strach nahradil pocit studu, protože celá zadní část mých legín byla pokrytá hnědým sajrajtem. Cestou domů jsem zůstávala ve střehu, z jednoho ucha jsem si vyndala sluchátko, jak to ženy často dělají, a páteří se mi prořezávala notná dávka adrenalinu. Minula jsem řidiče, který se na mě usmál, a muž, jenž stál venku, aby si vychutnal svou první cigaretu, mi řekl, že jsem krásná a že bych se měla usmívat.

Obojí ve mně zanechávalo pachuť strachu a vzteku, ale pokračovala jsem v cestě a oni za chvilku zmizeli v bílém šumu města.

A takhle to bylo s Vivi a Grey pokaždé. Stačil jeden telefonát a na povrch začaly znovu prosakovat nejrůznější podivnosti.

Když jsem došla do naší ulice, napsala jsem své starší sestře zprávu:

NECHOĎ do mojí školy.

2

KDYŽ JSEM DORAZILA DOMŮ, mámin červený mini cooper stál na příjezdové cestě a vchodové dveře byly pootevřené. Jak dovnitř pronikal vzduch, houpal s dveřmi na pantech sem a tam. Dovnitř vedly mokré stopy. Naše snad stoletá démonická kočka Saša seděla na rohožce a olizovala si packu. Ta kočka byla starší než já a byla už tak opelichaná a zkroucená, až vypadala, jako by se ji někdo pokusil neúspěšně vycpat. Když jsem ji zvedla, zasyčela na mě – Saša nikdy neměla ráda mě ani Vivi a ani Grey a své pocity často dávala najevo pomocí drápků –, jenže poslední dobou byla na nějaké boje příliš sešlá.

Něco bylo špatně. Ta kočka nebyla venku dobrých deset let.

„Cate?“ zvolala jsem tiše, když jsem otevřela dveře a vstoupila dovnitř. Ani si nepamatuju, kdy nebo proč jsme jí přestaly říkat mami, ale Cate to takhle chtěla a nakonec se to ujalo.

Nikdo neodpovídal. Položila jsem Sašu na zem a otřela si zablácené boty. Z patra jsem uslyšela jemné hlasy, útržky zvláštní konverzace.

„To je fakt všechno, co můžete udělat?“ ptala se moje matka. „Nemůžete mi ani říct, kam šly? Jak se to stalo?“

Z hlasitého odposlechu jí odpovídal nakřáplý hlas: muž s americkým přízvukem. „Poslouchejte, dámo, vy nepotřebujete soukromého vyšetřovatele, vy potřebujete psychiatrickou pomoc.“

Po špičkách jsem kráčela k těm hlasům blíž. Cate zrovna přecházela ke své posteli, ještě pořád v nemocničním úboru, vrchní zásuvka jejího nočního stolku byla otevřená. Pokoj byl zahalený v temnotě, osvětlený jen tlumenou nazlátlou září lampy. Kvůli nočním směnám v nemocnici tu byly věčně zatažené závěsy, a tak prostor z nepřetržitého nedostatku slunečního světla zaplňoval nakyslý pach. Cate v jedné ruce držela telefon. V druhé fotografii, na níž byla s mužem a třemi dětmi. Tohle se dělo každou zimu, pár týdnů po výročí: moje matka najala soukromé vyšetřovatele, aby se pokusili vyřešit záhadu, kterou policie uzavřela jako neobjasněnou. Každý z nich ale pokaždé spolehlivě selhal.

„Takže to je všechno?“ zeptala se Cate.

„Kristepane, proč se nezeptáte svých dcer?“ odpověděl ten muž. „Jestli zná někdo odpovědi, tak ony.“

„Jděte do prdele,“ řekla mu ostře. Moje matka klela jen málokdy. Ta křivda mě bodala v konečcích prstů.

Cate zavěsila. Z úst jí unikl hrdelní vzlyk. Šlo o takový ten druh zvuku, který z vás nikdy nevyjde na veřejnosti. Najednou jsem se cítila trapně, že jsem vpadla do tak intimní chvíle. Chtěla jsem se otočit a odejít, ale podlaha pode mnou zapraskala jako staré kosti.

„Iris?“ vykřikla polekaně Cate. Když mě spatřila, v jejím výrazu jsem zaznamenala něco zvláštního – vztek? strach? –, ale jakmile uviděla moje zablácené legíny, to něco vystřídaly obavy. „Co se ti to stalo? Jsi zraněná?“

„Ne, byla jsem napadena zuřivým holubem.“

„A to tě tak vyděsilo, že sis nadělala do kalhot?“

Věnovala jsem jí úšklebek, kterým jako bych říkala fakt vtipný. Cate se rozesmála a posadila se na kraj své postele a mávnutím mě vyzvala, abych šla k ní. Poslechla jsem ji a posadila se před ni do tureckého sedu na podlahu a ona mi zapletla dlouhé světlé vlasy do dvou copů, jak to dělávala většinu rán, když jsem byla ještě malá.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se jí, zatímco mi její prsty rejdily ve vlasech. Zachytila jsem štiplavý chemický pach nemocničního mýdla smíchaný s potem a ranním dechem a dalšími průvodními znaky patnáctihodinové směny na pohotovosti. Obvykle mají lidé vzpomínky na matku spojené s parfémem, který používala, když byli dětmi, ale v případě té mé to vždycky bude kukuřičná moučka z latexových rukavic a pach mědi z krve cizích lidí. „Nechala jsi otevřené dveře do domu.“

„Ne, nenechala. Nebo jo? Byla to dlouhá šichta. Většinu času jsem strávila s chlapcem, který byl přesvědčený, že ho jeho rodina ovládá pomocí anální sondy.“

„Něco takového se počítá jako případ pro pohotovost?“

„Řekla bych, že být na jeho místě, taky bych ocenila jakýkoli rychlý zákrok.“

„To je fakt.“ Skousla jsem si spodní ret a nadechla se nosem. Bylo lepší zeptat se teď a osobně než to později psát. „Vadilo by ti, kdybych šla večer ven? Vivi je ve městě kvůli koncertu a Grey přiletí z Paříže. Chtěla bych s nimi strávit nějaký čas.“

Nic neříkala, ale její prsty zapluly do mých vlasů a škubla s nimi tak prudce, až mě to donutilo zalapat po dechu. Neomluvila se.

„Jsou to moje sestry,“ řekla jsem tiše. Někdy když se ptám, jestli se s nimi smím sejít – obzvlášť pokud jde o Grey –, mám pocit, jako bych žádala o povolení střelit si heroin.

„Nemají s tím, co se mi stalo, nic společného.“

Cate se krátce uchechtla a vrátila se k zaplétání.

Fotografie, na kterou se dívala, ležela čelem dolů, jako by doufala, že si toho nevšimnu. Zvedla jsem ji a pozorovala. Byla na ní moje matka a můj otec Gabe a my tři, když jsme byly ještě malé. Vivi na sobě měla zelený tvídový pytlovitý kabát. Grey byla oblečená ve vínové bundičce z umělé kožešiny. A já na sobě měla červený kostkovaný kabátek se zlatými knoflíky. Na krku nám každé visel zlatý přívěsek ve tvaru srdce a v nich byla vyrytá naše jména: IRIS, VIVI, GREY. Byly to vánoční dárky od prarodičů, které jsme dostaly během návštěvy ve Skotsku, kde ta fotka vznikla.

Policie nikdy tyhle kusy oblečení ani ty šperky nenašla, a to navzdory rozsáhlému pátrání.

„Ta je z toho dne,“ pronesla jsem tiše. Ještě nikdy jsem žádnou fotografii pořízenou toho dne neviděla. Ani jsem netušila, že nějaká existuje. „Všichni vypadáme tak… jinak.“

„Můžeš…“ Catin hlas se zlomil, až se úplně ztratil zpátky v jejím hrdle. Zlehka vydechla. „Můžeš jít na ten Vivin koncert.“

„Děkuju, děkuju!“

„Ale chci, abys byla doma před půlnocí.“

„Domluveno.“

„Měla bych nám připravit něco k jídlu, než půjdeš do školy, a ty by sis měla v každém případě dát sprchu.“ Přestala mi zaplétat vlasy, políbila mě na temeno hlavy a odkráčela.

Když už byla pryč, znovu jsem se podívala na tu fotografii, na její obličej, na obličej mého otce jen pár hodin před tím, než je potkalo to nejhorší, co se jim kdy stalo. Jedna část mé matky tehdy zmizela, vzala s sebou červeň z jejích tváří a zanechala ji tu hubenější a šedivější. Většinu mého života připomíná vybledlý akvarel, zbavený života.

Z Gabea si to vzalo ještě víc.

Nejvíc jsme se ale změnily my tři. Sotva jsem ty tmavovlasé modrooké děti, jež se na mě z obrázku dívaly, poznávala.

Jak jsem říkala, jsme od té doby mnohem uzavřenější. Celé měsíce jsme mluvily jen jedna s druhou. Odmítaly jsme spát v oddělených pokojích, a když nás rodiče v noci kontrolovali, našli nás, jak si šeptáme v pyžamech, schoulené a s hlavami přitisknutými k sobě jako čarodějnice sklánějící se nad kotlem.

Naše oči zčernaly. Vlasy zbělely. Kůže začala vonět po směsi mléka a půdy zmáčené deštěm. Měly jsme pořád hlad, ale přesto jsme nikdy nepřibraly ani deko. Jedly jsme a jedly a jedly. Přežvykovaly jsme dokonce i ve spánku, z čehož se nám drolily mléčné zuby, a někdy jsme se kously do jazyka nebo do tváře, takže jsme se probouzely se zakrvácenými rty.

Diagnózy odborníků zněly různě, od posttraumatické stresové poruchy po ADHD. Označili náš stav spoustou zkratek, ale zdálo se, že neexistuje léčba nebo terapie, po níž bychom byly jako dřív. Nakonec se všichni usnesli, že nejde o žádnou nemoc: jsme zkrátka divné.

Lidé nemohli uvěřit tomu, že s Grey a Vivi skutečně pocházíme z našich rodičů.

Všechno na Gabeu Hollowovi bylo jemné, kromě jeho dlaní, které byly hrubé od tesařiny a práce na hrnčířském kruhu. Nosil pohodlné oblečení z charitativních obchůdků. Měl dlouhé prsty, a když vás vzal za ruku, měli jste pocit, že držíte smirgl papír. Nikdy se nezajímal o sport ani nezvyšoval hlas. Chytal pavouky do plastových krabiček a nosil je do zahrady. Měl ve zvyku mluvit k bylinkám, zatímco je v kuchyni omýval.

Naše matka byla podobně něžné stvoření. Všechno – čaj, džus, víno – pila jen z hrnků, které pro ni vyrobil otec. Vlastnila tři páry bot, ale pokud mohla, nejraději nosila zablácené holínky. Když zapršelo, sbírala na chodníku slimáky a přenášela je do bezpečí. Milovala med – med na toustu, med na sýru, med v horkých nápojích. Šila si letní šaty z látek, které zdědila po babičce.

Oba nosili voskovanou bundu značky Barbour a dávali přednost anglickému venkovu před pobytem v zahraničí. Používali dřevěné turistické hole a ruční navijáky na lov ryb v potocích. Oba milovali, když se mohli během deštivých dnů zachumlat do vlněné deky a číst si. Oba měli světle modré oči, tmavé vlasy a laskavé srdcovité obličeje.

Byli to milí lidé. Vřelí.

A společně se jim nějak podařilo stvořit… nás. Všechny jsme měřily kolem sto osmdesáti, což je o celých deset centimetrů víc než naše matka. Byly jsme vyzáblé, vytáhlé a kostnaté. Všechny jsme byly až nepříjemně krásné, s vystouplými lícními kostmi a laníma očima. Lidé nám jako dětem říkávali – říkávali našim rodičům –, jak moc jsme mimořádné. Ale způsob, jakým to říkali, zněl jako varování. A asi to tak i mysleli.

Všechny jsme dobře chápaly dopad naší krásy a každá jsme s tím naložila po svém.

Grey si byla vědoma svojí moci a využívala ji ve velkém, podobně jako spousta jiných holek. Lišila se však způsobem, jakým to dělala, a to mi nahánělo strach, protože jsem byla mnohokrát svědkem toho, když je někdo krásný, atraktivní, roztomilý, sexy a přitahuje nechtěnou pozornost nejen od kluků a mužů, ale i dívek a žen. Grey byla čarodějka, která vyzařovala sex-appeal a voněla jako pole slunečnic, ztělesnění pozdních letních večerů na jihu Francie. Svou přirozenou krásu zdůrazňovala, jak mohla. Nosila vysoké podpatky, jemné krajkové prádlo a kouřové stíny. Vždycky věděla, kolik kůže odhalit, aby dosáhla toho pověstného cool sexy vzhledu.

Jestli jsem něco věděla, tak to, že je moje nejstarší sestra jiná než já: chodila v noci sama domů, vždycky krásná, někdy opilá, většinou v krátké sukni anebo krátkém topu. Nebála se jít skrze temné parky a prázdnými ulicemi a graffiti počmáranými podchody, kde se shlukovali pobudové, co pili, brali drogy a spali na ulici. Dělala to, aniž by měla strach. Navštěvovala taková místa a nosila takové oblečení, že kdyby se jí něco stalo, našli by se tací, co by prohlásili, že si o to koledovala.

Procházela se po světě způsobem, jaký jsem nikdy u jiné ženy nezažila.

„Víš, ty jen prostě nechápeš,“ prohlásila jednou, když jsem jí řekla, jak moc nebezpečné to je, „že to já jsem to nebezpečí v temnotách.“

Vivi byla její protiklad. Snažila se svou krásu skrývat. Oholila si hlavu, propíchala si kůži, na prsty si nechala vytetovat NASER SI! jako zaříkadlo proti nežádoucí touze nežádoucích mužů. Dokonce i se všemi těmi kouzly, tím propíchaným nosem, ostrým jazykem, neoholenými chlupy na těle a tmavými kruhy pod očima z pití, braní drog a probdělých nocí, byla nápadně krásná a stejně tak z toho byla nešťastná. Hvízdnutí každého sukničkáře, každé poplácání po zadku, každé osahání prsu se jí zažíralo pod kůži, kde vřelo jako kotel plný vzteku, který si vybila na jevišti na strunách své kytary.

Já byla někde mezi. Nesnažila jsem se aktivně své krásy využívat, ale ani jí mrhat. Myla jsem si pravidelně vlasy, a sice jsem nenosila parfém, ale používala jsem deodorant. Voněla jsem čistě, nikoli však opojně, sladce nebo svůdně. Nepoužívala jsem make-up a nosila volně splývající oblečení. Nezkrátila jsem si uniformu. Nechodila jsem v noci sama.

Položila jsem fotografii zpět do Catina šuplete. Pod ponožkami a spodním prádlem jsem objevila složku plnou papírů. Vytáhla jsem ji a zběžně ji prohlédla. Byla plná kopií policejních záznamů, jejich okraje už byly zohýbané stářím. Jak jsem tím listovala, neschopna odtrhnout zrak, narazila jsem tam na své jméno i jména mých sester a útržky našeho příběhu.

Děti tvrdí, že si nepamatují,

kde byly a co se jim stalo.

Strážník a strážník

odmítli s těmi dětmi být v jedné

místnosti, během výpovědi uvádějí

stejné noční můry.

Květiny nalezené ve vlasech dětí

jsou neidentifikovatelné možné

hybridy pyrofytů.

Psi vycvičení na hledání mrtvol

ještě stále na děti reagují, dokonce

i několik dní po jejich návratu.

Gabe Hollow trvá na tom, že se oči

všech tří dětí změnily a že jim

narostly nové mléčné zuby tam, kde

už jim jednou vypadly.

Žaludek mi vyskočil až do krku. Rozčileně jsem složku zavřela a snažila se ji strčit zpátky do šuplíku, jenže se zachytila o dřevo, rozevřela se a papíry z ní vypadly na zem. Klekla jsem si a třesoucíma se rukama shrabala dokumenty do jedné hromádky a snažila se přitom nedívat, co v nich je. Obrázky, výpovědi svědků, střípky důkazů. Vyschlo mi v ústech. Cítila jsem se s těmi papíry v rukou zkaženě a nepatřičně. Chtěla jsem je spálit, podobně jako se pálí zplesnivělá úroda, aby se nákaza nerozšířila.

A pak jsem na vrchu těch dokumentů našla fotografii Grey, když jí bylo jedenáct, a z papíru vyrůstaly dva bílé květy – skutečné, živé květy –, jako by jí bujely přímo z očí.

3

KDYŽ JSEM PŘIŠLA ZE ŠKOLY, měla jsem hlad, a to i poté, co mi Cate připravila snídani. Dokonce i po mnoha letech, kdy ve mně to trauma zažehlo abnormální chuť k jídlu, jsem stále měla hlad. Třeba minulý týden, když jsem přišla domů hladová, vydala jsem se rovnou do kuchyně. Lednice i spíž byly po Catině pravidelném nákupu plné: dva bochníky čerstvého kváskového chleba, vanička oliv, dva tucty vajec, čtyři plechovky cizrny, pytel mrkví, chipsy se salsou, čtyři avokáda… a tak dál. Dost jídla pro dva lidi na dva týdny. A já to všechno snědla, do posledního kousku. Jedla jsem a jedla a jedla. Jedla jsem, až mi z toho začaly krvácet rty a čelist mě bolela od žvýkání. A když jsem všechno to jídlo sežrala, pustila jsem se do starých plechovek s fazolemi, krabice s oschlými cereáliemi a lineckého cukroví.

Až pak jsem se cítila sytá, stála jsem ve svém pokoji před zrcadlem a otáčela se ze strany na stranu a přemýšlela, kam se zatraceně všechno to jídlo podělo. Byla jsem pořád hubená, dokonce ani nafouknutá jsem nebyla.

Ve škole jsem pak byla jako na trní a nervózní. Když jsem uslyšela bouchnutí dvířek od auta, praštila jsem se dlaní do hrudi tak silně, že mě ještě dlouho poté štípala kůže. Narovnala jsem si kravatu, která byla součástí uniformy, a snažila se soustředit. Dráždil mě pocit špinavých rukou a dojem, že páchnou po něčem zkaženém, dokonce i když jsem si je doma třikrát umyla. Ten pach pocházel z květin z fotografie. Z těch, které jsem vyrvala z očí jedné z mých sester. Šlo o zvláštní květ s okvětními lístky jako z vosku a kořínky zavrtanými do papíru jako stehy nitě. Poznávala jsem tu rostlinu. Byla to ta samá květina, kterou si Grey oblíbila jako vzor a která se objevovala na většině jejích šatů.

Když jsem si ji přiblížila k nosu a nadechla se v očekávání, že ucítím sladkou vůni připomínající gardénii, udeřil mě smrad shnilého masa a odpadků, z čehož se mi zvedl žaludek. Uložila jsem složku i s tou páchnoucí kytkou zpátky do mámina šuplíku a při odchodu z její ložnice jsem za sebou práskla dveřmi.

Ve škole se mi dýchalo o něco lépe, měla jsem dojem, že jsem to zase já – nebo alespoň moje pečlivě uhlazená verze, jíž jsem byla v dívčí škole Highgate Wood. Můj batoh, praskající ve švech pod náporem knih o programování a studijních příruček, se mi zařezával do ramenou. Místní pravidla a uspořádání dávaly smysl. Podivnosti se skrývaly ve starých prázdných domech a v divokých houštích starobylých vřesovišť, sotva byste je hledali v monotónnosti uniforem a světle zářivek. Škola se stala mým útočištěm, únikem od neobvyklosti mého života, přestože sem, mezi děti pocházející z nejbohatších londýnských rodin, nezapadám.

Spěchala jsem zaplněnou chodbou vedoucí do knihovny.

„Máš pět minut zpoždění,“ řekla Paisley, jedna z tuctu studentek, které před a po škole doučuju. Paisley byla mrňavá dvanáctiletá holka, které se nějak podařilo své školní uniformě dodat bohémský šmrnc. Její rodiče mi už několik týdnů platili slušné peníze, abych s ní procvičovala a učila ji základům programování. To, co mě na tom frustrovalo, byl fakt, že Paisley byla přirozený talent. Když se soustředila, dokázala vyšvihnout kód s elegancí, která mi připomínala Grey.

„Ach, hrozně se omlouvám, Paisley. Po škole ti dám jednu hodinu zdarma, abych ti to vynahradila.“ Zabodla do mě zlostný pohled. „To jsem si myslela. Kde máš laptop?“

„Slyšela jsem, že jsi čarodějnice,“ řekla, zatímco něco vyťukávala do mobilu a kudrnaté šedohnědé vlasy jí při tom padaly do očí. „Slyšela jsem, že tvoje sestry vyhodili, protože se snažily obětovat učitelku ďáblu.“ Páni. Fámy se za poslední čtyři roky zcela vymkly kontrole, ale popravdě mě překvapilo hlavně to, že se k ní jedna z nich dostala až teď.

„Žádná čarodějnice. Já jsem mořská panna,“ pronesla jsem, když jsem se usazovala ke svému laptopu, a otevřela jsem učebnici tam, kde jsme naposled skončily. „Teď mi ukaž svůj domácí úkol z minulého týdne.“

„Pokud nejsi čarodějnice, jak to, že máš tak bílé vlasy?“

„Odbarvuju si je,“ zalhala jsem. Ve skutečnosti jsem se je pokoušela týden po odchodu Grey a Vivi obarvit na hnědo. Koupila jsem si tři krabičky s barvou a strávila deštivý letní večer popíjením jablečného cideru a barvením vlasů. Čekala jsem dle návodu pětačtyřicet minut, pro jistotu o trochu déle, než jsem to smyla. Nemohla jsem se dočkat, až uvidím své nové já. Cítila jsem se jako v jedné z těch scén ve špionážních filmech, kde je hrdinka na útěku a je nucena ve spěchu na veřejných záchodech na benzínce změnit svůj vzhled.

Když jsem ze zrcadla setřela vrstvu kondenzované vody, vykřikla jsem. Moje vlasy byly stále mléčně bílé, barvou naprosto netknuté.

„Ten domácí úkol,“ připomněla jsem jí rázně.

Paisley protočila oči a vyhrabala ze svého batohu Fjällräven laptop. „Tady.“ Natočila ke mně obrazovku. „Tak co?“ dožadovala se reakce, zatímco jsem skrolovala, abych kód zkontrolovala.

„Je to dobré. Navzdory svým snahám jsi to zvládla.“

„Jaká to škoda, že je tohle naše poslední doučování.“

Bože, které dvanáctileté dítě mluví takhle?

Zastavila jsem ji. „Ne tak rychle. Naneštěstí pro nás obě mi tvoji rodiče zaplatili do konce roku.“

„To bylo ale před tím, než zjistili, co jsou tvoje sestry zač.“ Paisley mi podala obálku. Na ní bylo rozmáchlým písmem její matky napsané moje jméno. „Jsou šíleně pobožní. Nenechají mě číst ani Harryho Pottera. Najednou mají pocit, že bys na mě neměla dobrý vliv.“ Posbírala si své věci a chystala se k odchodu. „Měj se, Sabrino,“ řekla sladkým tónem, když odcházela.

„Páni,“ uslyšela jsem hlas, ale zatím jsem neviděla toho, komu patřil. „Někteří lidé jsou tak nezdvořilí.“

„Ach,“ vydechla jsem, jakmile se na obzoru objevila malá blonďatá postava a posadila se na židli naproti mně. „Ahoj, Jennifer.“

Několik měsíců po odchodu Grey a Vivi, když se do mě pocit samoty zakusoval tak silně, že mi každý úder srdce působil bolest, jsem zoufale toužila po přátelství s někým v mém věku. Nikdy předtím jsem kamarády nepotřebovala, ale bez svých sester jsem neměla s kým poobědvat nebo trávit víkend, s nikým kromě matky.

Když mě Jennifer Weirová pozvala na svou přespávací narozeninovou párty (ačkoli jsem měla dojem, že velmi zdráhavě – naše matky spolu pracovaly v Royal Free), obezřetně jsem pozvání přijala. Byla to docela nóbl událost: každá dívka měla ve Weirovic obrovském obýváku své vlastní mini týpí, obklopené záplavou matných světýlek, uprostřed moře růžových a zlatých balónků. Do ranních hodin jsme stihly zhlédnout tři filmy z franšízy V zajetí démonů a sníst tolik narozeninového dortu a dalšího pečiva, až jsem si byla jistá, že aspoň jedna z nás bude zvracet. Probíraly jsme kluky, co chodili do nedaleké školy, a shodly se, že jsou k sežrání. Vlámaly jsme se Jennifeřiným rodičům do jejich skříňky s alkoholem a každá z nás si dala dva panáky tequily. Zdálo se, že ani Justine Khanové, té holce, která mě dřív šikanovala – což vedlo k tomu, že si pak před celou školou oholila hlavu –, moje přítomnost nevadí. Na těch pár růžových, sladkých a alkoholem nasáklých hodin jsem si dovolila představovat si, že to takhle bude i v budoucnu – a bylo by to tak možná dopadlo, kdybychom se já a Justine vlivem populární hry s flaškou neocitly na pohotovosti.

Jennifer Weirová na mě od té noci, kdy jsem opouštěla její dům s krví kapající z mých rtů, nepromluvila.

„Potřebuješ něco?“ zeptala jsem se jí.

„No, vlastně,“ začala Jennifer s úsměvem, „koupila jsem si na dnešní večer lístky na koncert v Camden Jazz Café. Slyšela jsem, že tam bude tvoje ségra.“

„Samozřejmě že tam bude,“ odpověděla jsem nechápavě. „Je členem kapely.“

„Ach ne, promiň, já měla na mysli tvou druhou sestru. Grey. Napadlo mě… Chci říct, strašně ráda bych ji poznala. Možná bys nás mohla seznámit?“

Table of Contents

Prolog

1

2

3