Obsah

- PODĚKOVÁNÍ

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.

- 29.

- 30.

- 31.

- 32.

- 33.

- 34.

- 35.

- 36.

- 37.

- 38.

- 39.

- 40.

- 41.

- 42.

- 43.

- 44.

- 45.

- 46.

- 47.

- 48.

- 49.

- 50.

- 51.

- 52.

- 53.

- 54.

Sestřičky pod jmelím

Donna Douglasová

NIGHTINGALES UNDER THE MISTLETOE

Copyright © Donna Douglas 2015

All rights reserved.

Translation © Petra Klůfová 2022

ISBN 978-80-249-4920-8

PODĚKOVÁNÍ

Poděkování obvykle řadím na konec textu, ale tentokrát jsem přesvědčena, že můj manžel a dcera si zaslouží hned první stránku.

Při psaní románu Sestřičky pod jmelím jsem tentokrát prožívala obzvlášť silnou krizi, k níž přispěla i změna zápletky pouhé dva týdny před termínem odevzdání díla. U klávesnice jsem sice seděla já, ale moje rodina protrpěla každé slovo a každou stránku se mnou. Ken byl hrdina, který mě věrně zásoboval čajem a všude trousil balíčky ovocných žvýkaček, aby mě potěšil. Harriet mě báječně povzbuzovala, poctivě přečetla každou stránku a díkybohu ani jednou neřekla, že píšu bláboly. Miluju vás oba a nechápu, jak jste se mnou dokázali vydržet až do odevzdání románu, ale vážím si toho.

I přátelé se často a ochotně podíleli na mé záchraně. Zlatá Maureen Clarková se starala o to, abych občas vypadla z domu a taky nosila pohádkově dobré moučníky (opravdu si všichni myslí, že nejlíp se mi pracuje za odměnu na talíři? Trefa do černého.). A jsem vděčná June Smith-Sheppardové, která mě zahrnovala mořem kyber lásky a neurazila se, když jsem celé týdny před koncem termínu přestala reagovat. A děkuji i Rachel Diverové a Fioně Colemanové, které mě brávaly vypustit páru nad sklenkou v Singapore Slings, a mým kolegyním spisovatelkám Jessice Gilmoreové a Pamele Hartshorneové, že mi umožňovaly vypustit páru nad šumivým vínem (opravdu si všichni myslí, že nejlíp se mi pracuje za odměnu ve skleničce? Zase trefa do černého!).

A nakonec upřímně děkuji své agentce Caroline Sheldonové a báječnému týmu nakladatelství Arrow; především své editorce Jenny Gerasové (vítej zpět), Kate Raybouldové, šéfce Selině Walkerové, Philippě Cottonové z PR a Sarah Ridleyové z marketingu a celému skvělému týmu prodejců řízenému Aslanem Byrnem a Chrisem Turnerem.

Vy všichni si zasloužíte vřelé poděkování za podíl na úspěchu série Sestřiček a za uspořádání oslavy, jež pro mě byla milým překvapením!

Věnováno Becki Wardové

1.

JESS JAGOVÁ PŘIJELA posledním vlakem z Londýna. Lezavý listopadový večer byl zahalený mlhou.

V Billinghurstu vystoupila jako jediná na opuštěné zastávce uprostřed neznáma. Jess žuchla kufrem i pouzdrem s plynovou maskou o peron a snažila se zorientovat. Hustá mlha se jí lepila k tvářím jak ledové dlaně.

Nervózně se uchichtla. Máš moc velkou fantazii, holka! Tohle je obyčejná mlha, o nic horší než ty prašné nažloutlé polívky, co se pravidelně snášejí na londýnský East End.

Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit. Propána, celý život strávila v Bethnal Green, kde vyrůstala mezi grázly a zloději a bůhví čím ještě, a teď že by se bála venkova jen proto, že z mlhy trčí pár stromů… a všude je mrtvolné ticho…

„Jste ta nová sestra?“

Hluboký, chraptivý hlas zazněl z mlhy tak nečekaně, až Jess nadskočila leknutím.

Vylovila z kapsy baterku a posvítila do mlhy: pomalu pátrala kuželem světla, než rozeznala vrásčitý obličej pod pomuchlaným kloboukem.

„Zhasněte ten krám, proboha!“ zavrčel stařec. „Máme povinný zatemnění; přece nechcete, aby nás někdo měl za ty proklatý Němčoury.“ Odchrchlal si. „No, nemůžeme tu stát celou noc, už bude deset a někteří z nás se potřebujou vyspat. Navíc mi ta mlha nedělá dobře na plíce.“

Jess zaslechla tlumené cinknutí postroje a klapot těžkých kopyt na tvrdé hlíně. Kmitla baterkou níž a spatřila dvoukolový vozík a tlustého šedáka s unaveně svěšenou hlavou.

„Kdo jste?“ zeptala se starce.

„Santa Claus, kdo jinej?“ ušklíbl se starý muž podrážděně. „Jmenuju se Sulley – pro vás pan Sulley – a mám vás odvézt do ubytovny pro sestry. Tak jdete se mnou, nebo ne? Pro mě za mě jděte pěšky, ale je to nějakých osm kilometrů a cestu najdete těžko, zvlášť když radnice nechala sundat všechny směrovky.“

Jess sklopila baterku k zemi a odvlekla kufr k vozíku. Naložila ho a pak vyšplhala na dřevěný kozlík vedle starce.

„To to trvalo!“ broukl Sulley, hlučně si odchrchlal, odplivl na zem a škubl opratěmi. Těžká kola se pomalu hnula. Studený noční vzduch páchl hnojem a mokrou hlínou.

Kolébání vozíku Jess uspávalo; víčka měla jako z olova a hlava se jí bimbala na prsou. Po cestě byla k smrti unavená.

Vlak byl jako obvykle nacpaný a ploužil se po centimetrech a každých pět minut se zastavil, aby dal přednost jinému spoji. Jess se v kupé tísnila s tuctem rozjařených vojáků. Podělila se s nimi o obložené chleby a mládenci ji bavili vtípky a zpěvem. Připomínali jí věčně rozesmátého Sama, který neuměl brát život vážně.

Ovšem Jess už viděla dost bolesti a v Nightingale ošetřovala dost vojáků, aby věděla, jaký osud je může potkat. I když se s mladíky ve vlaku smála, při pohledu do jejich veselých tváří se v duchu neubránila otázce, kolik z nich se už nevrátí domů.

Vzpomínku na Sama ze zvyku ihned zaplašila. Nemohla si dovolit, aby ji opět ovládl ten ledový, ochromující strach, který stále číhal na vhodný okamžik k útoku.

Sulley se pustil do řeči. „Vesnice je teď plná Londýňanů,“ brblal. „A k tomu vy všichni z nemocnice a hromada evakuovaných; namouduši je to horší než při sklizni chmele. Jako by to už ani nebyl náš domov.“

Jess se naježila. „My si přesun k vám nevymysleli,“ odsekla stroze. „Jdeme prostě tam, kam nás vedení pošle.“

Kdyby si mohla vybrat, Londýn by rozhodně neopustila. Po německém bombardování krvácelo srdce přímo její čtvrti East End i celé nemocnice Nightingale a Jess svůj odjezd považovala za zradu.

Hlavní sestra však trvala na svém. Většinu pacientů Nightingale evakuovali do jejich dočasné nemocnice v Kentu, kde bylo potřeba navýšit počet sester. „Zřejmě půjde jen o pár měsíců, ale dokud tady neotevřeme opravená oddělení, užitečnější budete tam na jihu. Ostatně, trocha venkovského vzduchu vám neublíží, že?“ usmála se hlavní sestra na Jess. „Změna vám jenom prospěje.“

V podání hlavní sestry to vyznělo, jako by Jess prokazovala laskavost, ale to ji neznala. Jess se narodila a vyrostla v zastrčených uličkách a s hned prvním nádechem si do plic vsála čpavý smog. Byla zvyklá na nekonečný pokřik podomních prodejců i trhovců, na puch doků a továrny na lepidlo, na rachot tramvají a autobusů. Po dvou letech války si stačila zvyknout i na kvílení sirén ohlašujících nálet a na smrad výbušnin a oblaka dusivého prachu, jež zůstávaly po každém náletu. Na venkov a jeho obyvatele vážně neměla náladu.

Z mlhy dolehlo přízračné zasténání. Jess zděšením nadskočila.

„Co to, k čertu, je?“ vyjekla.

Sulley se pobaveně ušklíbl. „Obyčejná sova! Božínku, ta vám neublíží!“

Z kapsy vylovil nedokouřenou cigaretu, sevřel ji mezi rty a volnou rukou zapálil. Druhou rukou držel opratě, ale koník žádné pobízení nepotřeboval. Vytrvale šlapal kupředu, i když to ploužení by předstihl každý chodec.

Jess opět začala klimbat a nakonec usnula. Probudila se až ve chvíli, kdy vůz s trhnutím zastavil.

„Tak jsme tady,“ oznámil starý pán. „Domove, sladký domove.“

Jess zamžourala do černé mlhy. „Nic nevidím.“

„Domov sester je za touhle bránou, je to jen kousek cesty. V nemocnici není pro všechny lidi z Londýna dost místa, tak je ubytovali na starým statku.“

Jess zavětřila. Vzduch byl prosycený puchem hnoje. „To smrdí jak prasečák!“

„Přesně tak!“ zachechtal se Sulley. „Koneckonců, lidi z Londýna by na to měli být zvyklí, ne?“ Chechtání přešlo v sípavý kašel, jejž zakončil další plivanec.

Jess po starci loupla očima. Aspoň nesmrdím jako starý kozel, odsekla v duchu. Starcův kabát byl nasáklý cigaretovým kouřem a zatuchlým potem. Seskočila z vozíku, obešla ho a sundala těžký kufr. Sulley přitom potahoval ze špačka cigarety.

„Zejtra ráno vás přijedu vyzvednout!“ houkl ještě za Jess, když vlekla kufr do tmy.

„Cože?“ ohlédla se.

„Musím vás a další sestry dopravit do nemocnice. Je to odtud tři kilometry.“ Sulley škubl opratí a starý koník zmizel v mlze dřív, než Jess stačila odpovědět.

Ubytovna sester, či co to bylo, se rýsovala na konci nedlážděné cesty plné výmolů; byla to dlouhá nízká budova s cihlovou fasádou natřenou vápnem. U dveří stál kbelík, do kterého kapala voda ze sešlé plechové střechy.

Jess se napřímila v ramenou. Dovnitř musela v každém případě. Vzchopila se a zaklepala na dveře.

Otevřela jí starší vysoká žena ve strohých šedých šatech a plátěném čepci. Jess poznala slečnu Carringtonovou, jednu z nejobávanějších staničních sester v Nightingale. Rázem se jí zmocnila malomyslnost. Gertrude Carringtonová jako staniční londýnského ženského oddělení dlouhodobě nemocných byla proslulá způsoby, jež nejednu studentku dohnaly k slzám. Jess si zaboha neuměla představit, jaká je v roli sestry vychovatelky pověřené dohlížet na spokojenost ubytovaných sestřiček.

Sestra Carringtonová si Jess přísně změřila. „Měla jste se ukázat už před hodinou, sestro Jagová!“ uvítala ji mrazivě.

Taky přeju dobrý večer, odsekla Jess v duchu. „Vlak měl zpoždění, sestro.“

Sestra Carringtonová se zachmuřila. „Tak pojďte dovnitř. A zujte se, ať neroznesete bahno po celém domě!“

Uvnitř vypadal dům stejně zchátrale jako zvenčí. Lezavě studený vzduch páchl vlhkou zatuchlinou a Jess kráčející ve stopách sestry Carringtonové stoupala pára od úst. Došly na konec dlouhé chodby z obou stran lemované řadou dveří.

„Jak vidíte, dům je poněkud – nevlídný,“ informovala sestra Carringtonová dívku věcně. „Ovšem jsme ve válce, tak se s tím musíme smířit.“ Probodla Jess varovným pohledem. „Ráda bych vám připomněla, že i mimo Londýn zůstáváte sestrou nemocnice Nightingale čili musíte dbát všech zásad a pravidel běžných v Londýně.“

„Ano, sestro.“

„Pravidla v zdejší ubytovně jsou stejná jako v Londýně: Zákaz pánských návštěv, v půl jedenácté zhasnuto. V deset se zamknou vchodové dveře a do té doby byste všechny měly být ve svém pokoji, pokud nedostanete propustku od hlavní sestry. Je vám to jasné?“

„Ano, sestro.“ Jess sklopila oči k podlaze, aby před sestrou Carringtonovou skryla úsměv. Neznala sestru, jež by pravidla aspoň jednou neporušila. Většině děvčat se dařilo vést čilý společenský život přímo pod nosem svých dozorkyň. Už na té chodbě Jess napadlo, jak snadno se dá po zhasnutí vyklouznout přízemními okny ven. Tady se útěk obejde i bez nebezpečného šplhání po okapové rouře. Pak si ale vzpomněla, že statek stojí na venkově, na míle daleko od civilizace; nač tajně utíkat, když tu v okolí není tančírna, kino ani jiná zábava?

A vůbec, Jess od chvíle, kdy narukoval Sam, za zábavou beztak skoro nechodila. Nepřipadalo jí to fér.

Na konci chodby sestra Carringtonová otevřela úplně poslední dveře. „Tohle je váš pokoj!“ oznámila.

Byl to pouhý kumbálek, kam se sotva vešly dvě úzké kovové postele, oddělené prádelníkem. Na každé matraci ležela hromádka naškrobeného vyžehleného povlečení. Nad jedním lůžkem bylo vysoko u stropu úzké okénko zahalené těžkým černým závěsem. Jess při tom pohledu zklamaně nakrčila nos. Odtud se po večerce nebude utíkat snadno; člověk by měl pocit, že se pasíruje otvorem poštovní schránky.

„Příští týden má dorazit další sestra z Irska, ale do té doby máte pokoj jenom pro sebe,“ objasnila sestra Carringtonová. „Koupelna a toaleta jsou na chodbě, čtvrté dveře doprava. Na opačném konci budovy je společný salonek, pokud byste si ho přála využívat.“ Zhnuseně ohrnula horní ret. „Ovšem je situovaný vedle mé ložnice a já nesnesu žádné vyrušování: to znamená žádná hudba, žádný tanec ani hlasitý smích či jiné hlučné kratochvíle.“

„Ano, sestro.“

„Řidič vás i ostatní sestry vyzvedne ráno v půl sedmé a doveze vás do nemocnice. Tam se ihned ohlásíte hlavní sestře a ta vás pošle na konkrétní oddělení. Jak víte, o nemocniční budovu se musíme dělit, takže vy se půjdete hlásit slečně Jenkinsové, která vede ambulantní oddělení.“ Sestra Carringtonová zavětřila a pak se ušklíbla. „Před spaním se laskavě vykoupejte. Zřejmě si budu muset opět promluvit s panem Sulleym, aby v tom voze přestal vozit hnůj!“ Podrážděně zvedla oči ke stropu a odešla.

Jess počkala, až na chodbě utichne vrzání podrážek sestry Carringtonové, a pak se posadila na lůžko. Tenká žíněná matrace se pod ní téměř neprohnula, ale i tak přes ni nepříjemně tlačila vyčuhující pera prastaré postele. Jess bylo jasné, že spát na tom bude peklo.

Stáhla si rukavice a promnula si zmrzlé prsty. Krev se v nich rozproudila téměř bolestivě a Jess si teskně vzpomněla na svoje ubytování v Londýně. Při náletech se personál, včetně sester, lékařů a mediků, naučil spát v suterénu nemocnice, kde bylo horko, dusno a během bombardování prožívali mnoho děsivých chvil, nicméně pořád to nepohodlí bylo snesitelnější než tento promrzlý kumbál.

Ještě v kabátě si ustlala postel. Tenká přikrývka a povlečení žádné velké zahřátí neslibovaly.

Jess se ohlédla po sousedním lůžku a pak bez váhání drapla druhou přikrývku a přehodila ji přes tu svoji. Po příjezdu spolubydlící se bude muset přikrývky vzdát, ale momentálně je škoda ji nepoužít.

Pak si vybalila kufr. Moc věcí si nepřivezla. Na poličku si narovnala knihy a rámeček se Samovou fotografií. Na vteřinku se zarazila a konečkem prstu objela jeho pohledný obličej. V uniformě vypadal tak vážně, že v něm jen těžko poznávala vtipálka, který se jí už před čtyřmi lety provtipkoval až do srdce.

Uměla si představit, že teď by se jí vysmál. „No tak, proč jsi tak zoufalá, Jess?“ zubil by se. „Můžeš mi věřit, že život přináší mnohem horší věci!“

A měl by pravdu, pomyslela si Jess, když se už skoro v polospánku zachumlala pod přikrývky. Jak řekla sestra Carringtonová, je válka, a tak se s tím člověk musí smířit.

Koneckonců, pobyt tady na venkově se jistě dá vydržet.

2.

I S PŘIKRÝVKOU NAVÍC a nabalená ve většině svého oblečení Jess zimou skoro nezamhouřila oka, takže ráno vstala k smrti vyčerpaná. Pan Sulley přijel s vozem a Jess spolu s tuctem dalších ospalých sester odvezl do nemocnice. V půl sedmé ještě vládla černočerná tma a děvčata se v chladu choulila do zimníků.

„Aspoň že neprší,“ povzdechla si dívka vedle Jess, příjemná sestřička Alice Freemanová. „To je mnohem horší, zvlášť když pan Sulley nenatáhne plachtu.“

„Vážně vás nechá moknout?“ zhrozila se Jess.

„Párkrát jsme promokly až na kůži,“ přikývla Alice zasmušile. „Všechny jsme nastydly, a sestru Owenovou dokonce poslali minulý týden na marodku se zápalem plic.“

Ostatní sestřičky honem sypaly svoje vlastní hororové historky o venkovském životě, takže do nemocnice Jess dorazila v těžké depresi.

Slezla z vozíku za ostatními děvčaty a před sebou spatřila vysokou zeď s branou z tepaného železa a za ní v narudlém úsvitu rozeznala kruhovou příjezdovou cestu vedoucí k obrovské budově s tmavou fasádou.

„Tohle je lůžkové oddělení, je to tak, Grimová?“ špitla Alice. „Původně to byl blázinec, ale teď z něj udělali nemocnici. Podle mě tam straší.“

Nemocnice nepůsobila příliš vstřícně. Zlověstná třípodlažní budova jako by měla příliš malá okna na tak velké prostory; sklo se lesklo jako nevidomé oči.

„Na duchy nevěřím!“ prohlásila rázně.

„Tak to máš kliku,“ zahučela Alice.

Než došly k hlavnímu vchodu, Alice ukázala na okno kanceláře hlavní sestry.

„Varuju tě. Nejspíš na tebe bude hnusná. Sestry z Londýna nemůže ani cítit.“

„Proč?“

„Nevím. Možná ji štve, že jsme obsadily její nemocnici.“ Alice zvedla oči k nebi. „Jako bychom za to mohly.“

„Vážně je tak hrozná?“

Alice se významně ušklíbla: „Rozhodně není ani v nejmenším jako naše zlatá slečna Foxová, na to se spolehni.“

Jess zjistila, že před dveřmi kanceláře hlavní sestry už čeká fronta zasmušilých sestřiček. Jedna z nich v ruce držela rozbitý teploměr coby důkaz svého zločinu.

Na konci fronty si šeptaly dvě dívky.

„Cos provedla ty?“

„Ukradla jsem brambor z pacientova talíře. Prostě jsem si nemohla pomoct. Staniční mě nepustila na oběd a mně bylo zle hlady. A teď kvůli mizernýmu bramboru přijdu o půldenní propustku!“

Jess přišla na řadu až znepokojivě brzy.

Hlavní sestra, slečna Jenkinsová, seděla za psacím stolem celá v černém. Byla starší než sestra Foxová a mnohem upjatější. Pod obřím škrobeným čepcem se téměř ztrácel strnulý obličej, ale číhavé oči si Jess nepřátelsky měřily přes obroučky brýlí.

„Vy jste kdo?“ vyštěkla.

„Jagová, sestro. Poslali mě z Londýna.“

„Další?“ sykla slečna Jenkinsová. „Už máme personálu dost i bez vás. Copak slečna Foxová nepotřebuje ošetřovatelky? Posílá vás sem k nám jako posedlá.“

„Věřím, že se jen snaží pomoct, sestro.“

Při záblesku v chladných očích slečny Jenkinsové si Jess domyslela, že šlápla vedle.

„Chcete naznačit, že situaci nezvládám?“ mračila se hlavní sestra. „Nebo snad že moje sestry jsou neschopné?“

„Ne, tak jsem to nemyslela –“ zakoktala Jess, ale slečna Jenkinsová jí skočila do řeči.

„Potíž je v tom, že vy sestry z Londýna si myslíte, že všechno víte líp. Zřejmě tu mezi vesnickými burany hodláte šířit osvětu, je to tak?“

Jess se pokusila o námitku, ale slečna Jenkinsová ještě neskončila.

„Něco vám povím, Jagová. Tuhle nemocnici řídím třicet let a troufám si tvrdit, že o své práci něco vím. A věřte, že mám plné zuby chytráků z velkoměsta, co se mi snaží do všeho mluvit. Jako by z vás to studium v Londýně dělalo něco lepšího než z ostatních!“

Zrudlá hlavní sestra se konečně odmlčela. „Tak dobrá,“ dodala už klidněji. „Když už jste tady, mohla byste přiložit ruku k dílu. Ohlaste se u sestry Allenové na ženském oddělení, ona si s vámi už poradí. A pošlete sem z fronty další, děkuji.“

Audience skončila. Jess sbíhala po schodišti do přízemí pořád ještě v šoku.

Ne že by od hlavní sestry čekala bouřlivé objetí a záplavu díků za to, že je přijela zachránit, ale aspoň kdyby si mohla připadat vítaná…

„Uhněte!“

Jess se ohlédla a spatřila bicykl, který se v plné rychlosti řítil přímo na ni. Cyklista šlapal do pedálů jako zběsilý a Jess jen taktak stihla uskočit z cesty.

„Dávejte přece pozor!“ křikla za ním. „Mohl jste mě porazit!“

„Nemáte okounět, jasný?“ houkl mladý muž přes rameno a svištěl dál.

„A vy byste neměl jezdit po chodníku! Ohrožujete lidi!“

Ale to už cyklistu pohltilo šero úsvitu i s šálou, která za ním vlála jako transparent.

Ženské oddělení se nacházelo v horním patře hlavní budovy. Stejně jako v londýnské nemocnici Nightingale to byl vysoký sál páchnoucí leštidlem a dezinfekcí. Po délce místnosti stálo čtyřicet lůžek ve dvou řadách a uprostřed trůnil dlouhý stůl a psací stolek staniční sestry.

Sestra Allenová byla z Jess stejně nadšená jako hlavní sestra.

„A slečna Jenkinsová vás posílá sem, je to tak?“ ujišťovala s povzdechem. Byla to plavá skoro třicátnice s pihovatým obličejem. „Hm, zřejmě má svoje důvody. Můžete pomoct Maynardové s koupelemi a pak ustlat postele a přichystat pacientky na vizitu; ta bude v půl jedenácté. Zvládnete to?“

„Ano, sestro.“

„Hmmm.“ Sestra Allenová se tvářila velmi pochybovačně. „Nu, s problémy se obracejte na Maynardovou, já mám svých starostí dost.“

Jess našla Maynardovou v koupelně rovnat osušky na radiátor, aby se prohřály. Byla to veselá zelenooká plavovláska v Jessině věku.

„Vida, vítám tě!“ ohlédla se přes rameno Maynardová; od ní Jess spatřila první úsměv od chvíle, kdy prošla nemocniční branou. „Odkud tě vytáhli?“

„Jsem sestra Jagová z Londýna.“

„Vážně? Chudinko.“ Dívka se zatvářila soucitně. „Já jsem sestra Maynardová, ale stačí Daisy.“

„S čím chceš pomoct?“

„Paní McCreadyová potřebuje zklidňující koupel. Je diabetička a pekelně ji svědí kůže. Mohla bys mi donést sáček s lněným semínkem? Všechno najdeš v přípravně hned vedle koupelny.“

„Už běžím.“ Jess se před odchodem náhodou koukla do vany. „Ta voda má být takhle zbarvená?“ zarazila se.

„Správně, je vždycky hnědá, pokud ji nenecháš odtékat celou věčnost,“ přikývla Daisy vesele. „Asi to bude rzí v potrubí nebo tak něco.“

„A neměla by hlavní sestra pozvat instalatéry?“

„Snažila se nějaké sehnat, ale všichni narukovali. Musíme to zkrátka nějak vydržet.“

Jess si váhavě prohlížela kalnou hnědou vodu. „A to z ní vaříte pacientům čaj?“

„Staniční tvrdí, že když vodu pořádně převaříme, nemělo by se nic stát. A pokud jde o tu hnusnou chuť, co má být? Většina pacientů je na tom tak zle, že nemají sílu si stěžovat.“ Daisy na Jess omluvně mrkla. „Z Londýna na tohle nejsi zvyklá, viď?“

Jess si vzpomněla na dřinu ve vybombardované nemocnici, kdy každé ráno smetala z podlahy opadanou omítku a nástroje vyvářela dlouhé hodiny nad lihovými kahany pokaždé, když vypadl proud. Jednou asistovala u operace tím způsobem, že chirurgovi svítila baterkou přes rameno. „No, víš,“ pokrčila rameny. „Problémy jsou všude.“

„Ráda bych se někdy podívala do Londýna,“ svěřila se Daisy a roztřepla další osušku. „Tady se nejspíš budeš nudit. Leží tu jenom babičky s cukrovkou, srdečními problémy nebo bronchitidou.“

Jess zašla do sousední přípravny, což byla mrňavá místnost lemovaná policemi a zasklenými příborníky se spoustou sklenic a láhví. Další dva příborníky byly plné obvazů a podobného vybavení. Proti dveřím stál pult s dřezem a sadou plynových vařičů.

Jess našla v příborníku hrnec, napustila do něj vodu a postavila ho na vařič. Když se sklonila k pytli s lněným semínkem, koutkem oka zachytila bleskové kmitnutí.

„Zatracená myš!“ Zkusila ji zaplácnout, ale myš stihla zmizet v díře pod ostěním.

„To mi povídej. Ty potvory jsou všude,“ postěžovala si Daisy Maynardová ve dveřích. „Ale krysy jsou mnohem horší.“

„Krysy?“ ohlédla se zděšeně Jess.

„Není jich tu moc,“ chlácholila ji Daisy spěšně. „A sem nahoru skoro nelezou, většinou se drží na akutních odděleních.“ Jako by to mělo Jess uklidnit.

Jess si prohlédla myškou prokousaný roh jutového pytle a v duchu se modlila, aby se krysa jednou nepustila do práce i tady.

Zvážila přesné množství semínka a svařila ho. Daisy zatím klábosila ve dveřích. Jess se dozvěděla, že jí je jednadvacet, je sirotek a žije se sourozenci. Jeden z bratrů je v armádě a starší sestra dělá hospodyni v sídle Billinghurst Manor. Bydleli v dělnickém domku na pozemcích majitele sídla.

Navíc se dozvěděla, že sestra Allenová je zatrpklá, protože její přítel u vojenského námořnictva jí dal kopačky, a že předchozí staniční sestra z ženského oddělení musela dát bleskovou výpověď „z rodinných důvodů“.

„A všechny víme, co to znamená,“ mrkla Daisy.

„Vážně?“

„Však víš?“ Daisy naznačila těhotenské břicho. „Ale upřímně řečeno, nechápu, s kým se dostala do průšvihu, protože ve vesnici už nezbyl jediný muž; přinejmenším žádný, s kterým by se dalo ukázat na denním světle. Pořádní chlapi jsou až v Tunbridge Wells a tam jezdí jen jeden autobus denně.“ Znovu si povzdechla.

Jess vytáhla sáček lněného semínka z vařící vody a zvedla rendlík. „Odnesu to do koupelny, ano?“ Už došla k názoru, že Daisy je pekelná drbna, a neubránila se podezření, že co nevidět budou po nemocnici kolovat drby i o ní.

Nakonec se Jess povedlo uprchnout Daisyinu klábosení na dost dlouho, aby stihla odvést kus pořádné práce. Ustlala a urovnala postele, vyčistila řadu umělých chrupů, učesala spoustu hlav, houbou omyla nespočet obličejů, a navíc lihem namasírovala mnoho zad a bolavých šíjových svalů.

Těsně před lékařskou vizitou si Jess srolovala rukávy, a zatímco mířila za Daisy a sestrou Allenovou na chodbu před oddělení, honem si připínala naškrobené manžety.

„Proboha, Jagová, vypadáte jako cuchta!“ sykla sestra Allenová. „Netuším, jak to chodí u vás v Londýně, ale tady to nestrpíme. Propříště si dejte záležet, ať jste oblečená slušně a podle předpisu.“

„Ano, sestro.“ Jess se na sebe podívala, ale neviděla nic v nepořádku; přesto měla dost rozumu, aby staniční sestře neodmlouvala.

Vzápětí se na chodbě objevili dva lékaři, oba mladí, hodně pod třicet. Jeden byl pohledný brunet, druhý vyčouhlý brýlatý mládenec s neposednou čupřinou; Jess v něm okamžitě poznala mladíka, který ji ráno málem srazil svým bicyklem.

Pokud poznal on ji, nedal to znát, jen po ní přelétl pohledem a obrátil se k sestře Allenové.

„Doktor Drake,“ špitla Daisy. Její sevřená ústa prozradila Jess vše nezbytné. „A ten hezký je doktor French.“

Doktor French se choval mnohem přátelštěji. Pozdravil sestru Allenovou i Daisy a podíval se na Jess.

„A kdopak jste vy?“ zazubil se. Tmavé vlasy měl z vysokého ušlechtilého čela sčesané dozadu a horní ret mu lemoval teninký knírek, jako nosil herec Errol Flynn.

Jess si nervózně odkašlala. „Echm… Jagová, pane.“

„Rád vás poznávám, sestro Jagová.“ To okouzlující jednání ji zmátlo. Naposledy ji přímo oslovil doktor v Nightingale na ORL, když jí vynadal, že mu podala nesprávnou pinzetu.

Doktor Drake netrpělivě sykl: „Můžeme pokračovat? Čekají nás desítky pacientů.“

„Ale jistě, samozřejmě. Všichni víme, že jste nesmírně zaměstnaný člověk, doktore Drakeu!“ Doktor French se za kolegovými zády výsměšně ušklíbl na sestry. „Veďte nás, sestro. Až po vás, doktore Drakeu.“

Ti dva se nemohli lišit víc. Drake byl hubený a sálal uspěchanou podrážděností, zatímco doktor French byl očividně pohodář. Prohodil pár slov s každým pacientem, podal jim ruku, nabídl cigaretu. Ženy tokaly, jako by viděly filmovou hvězdu.

Celou tu dobu Drake netrpělivě přešlapoval v nohách lůžka; Jess neušlo, jak mu na krku zběsile tepe žíla.

„Doktoru Frenchovi trvá vizita vždycky tak dlouho?“ zeptala se Daisy.

„Jak kdy. Občas i déle. To doktor Drake obejde pacienty za pět minut. Jenže doktor French je trpělivější, proto ho všichni zbožňujou. Je úžasný, viď?“

„Pokud se ti ten styl líbí.“ Jess mrkla na hodinky. Co nevidět bude čas k obědu a na oddělení ještě nestihly hromadu práce. Opět se jí zoufale zastesklo po velkoměstě, kde lidé nestrkali nos do cizích záležitostí a patřičné úkony se prováděly svižně a efektivně a z kohoutků nebublala rzivá voda.

Na tenhle venkovský styl života si nikdy nezvykne.

3.

„CO TO MÁ ZNAMENAT?“

Kdyby dívka nebyla tak mladá a tak hezká, Stan Salter z RAF Works Squadron by se s ní vůbec nezdržoval. Už takhle dostal výtku od velitele, že se s prací loudá. Navíc mrzlo a on chtěl všechno dokončit dřív, než mu upadnou prsty.

Ovšem na blondýnky měl odjakživa slabost a tahle byla jako broskvička.

Mlsně jí přejel pohledem po těle od naleštěných jezdeckých bot až k plavým kudrnám, které jí rámovaly obličej. S těma modrýma očima a dokonalou křivkou rtů Stanovi připomněla porcelánovou panenku. Vsadil by se, že má krásný úsměv.

Jenže teď se neusmívala. Stála pár kroků od něho a jednou rukou se opírala o sedlo koně, druhou zlehka pošvihávala bičíkem o štíhlé stehno.

Ne že by se jí Stan bál. Jeho kombinéza s nápisem RAF mu dodávala pocit nezranitelnosti, a navíc fungovala jako magnet na ženy; v civilu si o něčem podobném mohl jen nechat zdát.

„Zaměřuju to tady,“ vysvětlil. „Nebo máte dojem, že dělám něco jiného?“

„Ale proč to děláte?“

Stan se opřel o kmen stromu a vylovil krabičku cigaret. Když už má mít pauzu, tak si ji vychutná. „Sestavuju seznam, co všechno se musí zbourat a pokácet, aby bylo dost místa na letiště.“

„Jaké letiště, proboha?“

„Vy jste mi ale zvědavá, co?“ Přiklopil dlaň na cigaretu, aby ji ochránil před ostrým listopadovým větrem, a zapálil si. „Přece to letiště, co vznikne na tomhle pozemku.“

„Kdy se o tom rozhodlo?“

„Přece současně s tím, když RAF zrekvírovala ten velký dům.“ Bradou ukázal na panské sídlo zpola zakryté stromy. „Už příští měsíc tu budou stát hangáry a ranveje. Hádám, že pak budete muset s koníčkem jezdit jinudy, je to tak?“

„To se ještě uvidí,“ ušklíbla se mladá žena.

„Ale no tak, zlato. Berte to z té lepší stránky. Za pár týdnů se to tady bude jen hemžit hochy od RAF. To se vám bude zamlouvat, ne?“

Plavovláska se nepřestávala mračit. „Pochybuju.“

„Snad mi nechcete tvrdit, že byste nechtěla jít na rande s fešným letcem?“

Kůň prudce zvedl hlavu, a když mladá žena hnula rukou, aby zvíře zklidnila, na levé ruce se jí kmitl zlatý záblesk. Typické, povzdechl si v duchu. Ty nejhezčí jsou vždy zadané.

Ale to dnes nic neznamenalo. Všichni muži byli pryč ve válce a osamělé manželky uměly ocenit dobrou společnost.

„Když se budete snažit, třeba se dočkáte i pozvání támhle do hlavního domu,“ lákal Stan děvče. „Hádám, že tam bude spousta zábavy. Večírky, tancovačky a tak podobně. My hoši od RAF to umíme roztočit.“

„Vážně?“ Dívka se odvrátila a plavně se vyhoupla do sedla. „To je od vás velmi laskavé, ale zřejmě se obejdu bez pozvánky.“

„Že by?“ zapochyboval Stan. „A proč myslíte?“

„Protože ten dům patří mně!“ prohodila mladá žena přes rameno, zabodla podpatky koni do slabin a odcválala mezi stromy.

Správce panství pan Rodgers byl zrovna ve své kanceláři hned za stájemi. Když se ve dveřích objevila Millie, ochotně vyskočil.

„Lady Amelie! Omlouvám se, nečekal jsem vás –“

„Co je to za fámy, že RAF zabavila moje sídlo?“

Správce zrudnul. „Ach.“

„No? Je to pravda?“

Odkašlal si. „Bohužel je, má lady. Dopis dorazil před třemi dny.“

Millie ohromením vytřeštila oči. „Proč jste mi o tom ihned neřekl?“

„Já – já vám nechtěl dělat starosti.“

„Starosti?“ zopakovala Millie nevěřícně. „Nejsem malé dítě, pane Rodgersi! Zatajil byste tu zprávu před mým otcem?“

„To samozřejmě ne, ale –“

Nejsem můj otec. Nevyřčený konec věty zůstal viset ve vzduchu.

Millie se silou vůle přiměla ke klidu. „A kdy jste mi to chtěl oznámit? Nebo jste doufal, že si přítomnosti vojáků RAF v domě ani nevšimnu?“

Pan Rodgers nešťastně sklopil hlavu k lejstrům na stole. „Snažil jsem se vymyslet, jak vám to sdělit co nejšetrněji,“ zahučel. „A navíc jsem doufal, že k tomu třeba ani nedojde...“

„A mezitím jste mě hodlal nechat v blahé nevědomosti,“ ušklíbla se Millie. „Na to jste neměl právo, pane Rodgersi. Zodpovědnost za celý Billinghurst teď nesu já a vy nesmíte o ničem rozhodnout beze mě.“

„Omlouvám se, má lady. Já – jen jsem se snažil pomoct.“

Pan Rodgers se zatvářil jako odkopnutý pes a Millie se okamžitě kála, že se na něho takhle utrhla. Od otcovy smrti uběhlo šest měsíců a správce pracoval svědomitě a oddaně. Sama o vedení panství nevěděla skoro nic a pan Rodgers byl hlas praxe a rozumu; nabízel užitečné rady a řídil ji taktně a trpělivě, když byla příliš ochromená žalem, než aby se vzmohla na jediné vlastní rozhodnutí.

Uvědomila si, že ani pro něho to nebylo snadné. Na panství pracoval, kam až jí paměť sahala. Přijímat rozkazy od mladé ženy, kterou znal od dětství, mu muselo jít proti srsti.

„Co přesně se tady bude dít?“ zeptala se stísněně.

„Podle dopisu zabere RAF jihovýchodní konec parku a udělá tam přistávací dráhu.“

„To vím,“ přikývla Millie. „Už tam začali vyměřovat.“

Pan Rodgers stiskl rty. „To mě mrzí, má lady.“

„Teď na tom nesejde,“ mávla Millie rukou. „Pokračujte – co dalšího po nás chtějí?“

„Nejlepší bude, když si přečtete dopis,“ podal jí pan Rodgers rozloženou stránku.

Millie přelétla dopis pohledem, detaily jako výše nájmu a podobně ji nezajímaly. Vyrozuměla, že RAF spolu s Kanadským královským letectvem plánují dům využít jako velitelskou základnu a na pozemcích trénovat jednotku pilotů bombardérů.

Aspoň to nejsou piloti stíhaček, řekla si Millie v duchu. Nebyla si jistá, že by za okny snesla parkující spitfiry; ne po tom, co se stalo Sebovi.

„Jak říkám, snažil jsme se tomu zabránit,“ ozval se pan Rodgers. „Psal jsem dopisy, telefonoval...“

„Proč jste to dělal?“ Millie mu vrátila dopis.

Správce se nechápavě podíval na list papíru. „Promiňte, má lady… ale vám nevadí, že vás vojáci připraví o domov?“

„Sídlo Billinghurst Manor je dost rozlehlé, pane Rodgersi. Jistě zvládneme ubytovat hrstku důstojníků od RAF.“

„Ale zrovna letectvo, má lady? Vzhledem k okolnostem bych…“

„Je válka, pane Rodgersi. Každý z nás musí přiložit ruku k dílu,“ skočila mu Millie do řeči dřív, než stačil pronést Sebovo jméno. „Do budoucna uvítám, když mě o všem budete informovat. Ví už o tom babička?“

Pan Rodgers se zatvářil zděšeně. „Neví, má lady.“

„Takže je nejvyšší čas jí to povědět, ne?“

„Mám to udělat osobně, má lady?“

Millie neušel pohled štvance, který zrcadlil správcovo rozpoložení. „Ne, děkuji. Ode mě to přijme líp.“

Hraběnku vdovu našla v denním salonku u čaje s paní Huntley-Osborneovou. Millie při pohledu na místní drbnu přešla nálada. Poslední dobou se v sídle objevovala stále častěji a většinou něco chtěla. Tak co to bude teď? Další dobročinný odvoz? Další příspěvek na ruskou armádu?

„Ach, tady jsi, Amelie!“ Babička postavila šálek na stůl. „Paní Huntley-Osborneová pořádá sbírku šatstva pro uprchlíky v Evropě.“

„Jen jsem se chtěla zeptat, jestli byste také nepřispěla, lady Amelie?“ zeptala se návštěvnice vtíravě. Na sobě jako obvykle měla praktický tvídový kabátek a kožené hranaté polobotky. Jediný ústupek ženské módě představoval úzký pruh liščí kožešiny přehozený přes rozložitá ramena. Přesto tato dáma vedle strohé elegance lady Rettinghamové, Milliiny babičky, vypadala skoro frivolně.

„Ale jistě. Požádám jednu z komorných, aby něco vybrala.“

„Není třeba. Už jsem poslala svoji komornou, aby ti prošla šatník!“ ozvala se babička.

„Aha – to je od tebe milé.“ Millie se zamračila, což s babičkou vůbec nehnulo. „Pokud dovolíte, ráda bych si s babičkou promluvila v soukromí.“

Paní Huntley-Osborneová povytáhla obočí. „Och ano, nerada bych překážela...“ Mohutný zadek však od křesla ani nezkusila odlepit.

„Nesmysl, drahá, musíte v klidu dopít čaj a dojíst občerstvení,“ mávla rukou lady Rettinghamová. „Ať už mi Amelia chce cokoliv, jistě to počká.“

„Jistě.“ Millie zamířila k podokennímu sedátku a v duchu potlačovala vztek. Byla sice paní sídla, ale připadala si jako dítě zahnané do kouta dospělými.

Zadívala se oknem ven, kde skupinka zahradnic pilně měnila trávník před hlavním vchodem na zeleninové záhony.

Pousmála se nad jejich veselými hlasy. Kdysi se uměla bavit stejně bezstarostně. Ještě jako Millie Benedictová se vzepřela babiččinu přání a vlakem se vypravila do Londýna, aby vystudovala na zdravotní sestru. Ty tři roky, kdy v podkrovním pokojíku bydlela s dvěma spolužačkami, patřily k nejšťastnějšímu období jejího života.

Ale když se teď ohlédla v čase, nemohla uvěřit, že je ta samá osoba. Kam se tehdejší lehkomyslné děvče podělo?

Paní Huntley-Osborneová konečně postavila na stůl prázdný šálek a zvedla se k odchodu. „Nesmím vás dál zdržovat,“ zahlaholila skoro pánovitě. „Kromě toho mě za hodinu čeká schůze výboru pro válečné zajatce a pak musím zorganizovat další kolo sběru. Práce, práce, práce!“ Znělo to jako vychloubání.

„Moje drahá, už jen vaše líčení nás vyčerpalo,“ pronesla lady Rettinghamová a Millie by zajímalo, zda si paní Huntley-Osborneová uvědomila dvojznačný význam poznámky. Očividně ne.

Babička se s návštěvou loučila dlouze a okázale, ale po jejím odchodu se hned obrátila k trpělivě čekající Millie.

„Vážně, Amelie, měla by ses chovat trochu zdvořile. Bylo mi trapné, když jsi sem vpadla jako vichřice.“

„Je otravná!“ bránila se Millie.

„V tom s tebou souhlasím,“ kývla lady Rettinghamová. „Tenhle typ lidí to jinak neumí, ale může nám být užitečná. Na to nezapomínej.“ Usadila se do křesla a dlaněmi si uhladila sukně. „A teď povídej, co je tak důležité, žes sem vpadla oblečená jako čeledín?“

„Dostali jsme dopis od ministra letectví.“

„A co od nás chce?“

Millie se co nejpevněji zadívala babičce do očí. „Tenhle dům.“

Lady Rettinghamová s prkennými zády vyslechla zprávu o zrekvírování sídla. Sice přivřela oči, ale jinak nedala najevo žádné rozrušení. Jak učila svou vnučku Millie, projevovat emoce je u dámy vulgární.

„Cizí lidé?“ zeptala se, když Millie zmlkla. „Tady? V našem domě? A kde budeme bydlet my?“

„Nevím. Hádám, že pár místností nám přenechají. Taky se můžeme odstěhovat do menšího domu za branou – do Myslivny.“

„V Myslivně pomalu nerozpažíš!“

„Pro tebe, Henryho a mě je tam místa dost.“

„A co personál?“

„Necháme si tolik lidí, kolik jen bude možné, ale většina beztak co nevidět dostane povolávací rozkaz.“

Všichni čeledíni, sluhové a dělníci už narukovali a teď byly na řadě ženy.

Hraběnka vdova se tvářila zděšeně. Chudák babička, litovala ji Millie. Byla statečná, ale od začátku války se jí starý svět i způsob života rozplýval před očima. Jako by nestačil žal nad ztrátou jediného syna, jenž zemřel teprve před půlrokem.

Lady Rettinghamová se vzchopila. „To se nesmí stát!“ pronesla rázně.

„Nijak tomu nezabráníme,“ pokrčila Millie rameny.

„Nesmysl, nějaká možnost jistě existuje. Snaží se nás zneužít, šikanovat. Promluvím s Rodgersem, aby napsal dopis –“

„Už ho napsal a bezvýsledně. Kromě toho jsem docela ráda, že sídlo obsadí armáda,“ přiznala Millie.

Babička nechápavě vytřeštila oči. „Zbláznila ses?“

„Pochop, babičko, že ti lidé bojují za naši svobodu. Tahle pomoc je to nejmenší, čím můžeme přispět.“

„Uvidíme, jestli budeš ráda i pak, až ti před domem budou přistávat letadla,“ zamumlala babička zlověstně a vrtěla hlavou. „Tvůj otec by to nikdy nedovolil.“

„Naopak, podle mě by tatínek byl na naši pomoc hrdý!“ namítla Millie, ale babička ji nevnímala.

„Kdyby dosud žil, nikdo by se s tímhle plánem ani neodvážil vytasit,“ brblala. „Všichni věděli, že by nesouhlasil.“

„Ale tatínek už tady není. Jenom já,“ připomněla Millie.

„Tím hůř,“ povzdechla si babička.

Millie si tu jedovatost nebrala osobně. „Jak jsem řekla, pomůžu ráda a udělám všechno, jen aby se tady vojáci od RAF cítili dobře.“

Lady Rettinghamová zaťala zuby. „Uvidíme.“

Na tu babiččinu poznámku Millie myslela po celou cestu do dětského pokoje. Doufala, že babička osobně nezahájí válku za udržení sídla. Uměla být velmi neústupná.

Nešlo však jen o tohle. Millie mrzelo, že babička nevěří jejímu názoru.

Tím hůř. Ta poznámka Millie zabolela, i když na babiččinu strohost si už dávno zvykla. Jako by Millie každý den bolestně neprožívala tatínkovu nepřítomnost. Vážně babičce připadá jen jako ubohá náhražka? O panství se snažila starat, jak nejlépe uměla, ale nebylo to snadné.

Chůva Perksová seděla v dětském pokoji u krbu nad zašíváním a zachmuřeně vzhlédla k Millie.

„Lady Amelie.“ Odložila šití a neochotně se zvedla. Byla to podsaditá žena středního věku s hustým černým obočím nad tmavýma očima plnýma nesouhlasu.

„Dobrý den, chůvo. Kde je Henry?“

„Uložila jsem ho k odpolednímu spánku.“

„Jenom nakouknu do dveří...“ Millie zamířila k ložnici, ale chůva Perksová se jí postavila do cesty.

„To nemůžete!“ prohlásila. „Hošík spí.“

Vzápětí se ozval tenký hlásek: „Maminko?“

„Mám dojem, že je vzhůru.“

Chůva dál blokovala dveře.

„Nesmíte narušit jeho denní režim!“ trvala na svém. „Rozmazlíte ho.“

Obě ženy se chvíli poměřovaly pohledem. Chůvina ocelová vůle šla Millie na nervy. Občas si dokonce musela připomenout, že ona je zaměstnavatel chůvy Perksové, a ne její nezvedený svěřenec.

„Maminko?“ Z Henryho hlásku čišela prosba i naděje. Millie se protáhla kolem chůvy a otevřela dveře.

Henry mezitím vylezl z postýlky a teď se k matce rozběhl, aby ji objal kolem pasu. Millie mu prohrábla čupřinu a na okamžik zapomněla na všechny svoje starosti. „Ahoj andílku.“

„Budeme si hrát, maminko?“ žadonilo dítě.

„Ne!“ zasáhla chůva Perksová. „Teď je čas k odpočinku, pane Henry, a vy to moc dobře víte.“

Millie na dítě spiklenecky mrkla. „Tak jenom jednu malou hru,“ usmála se. „Co to bude? Hadi a žebříky?“

Za Milliinými zády chůva doslova sálala nesouhlasem.

„Nerozdovádějte ho, lady Amelie,“ požádala paní Perksová pohoršeně.

Henry pelášil pro hru, nad niž se posadili ke stolku pod oknem s vyhlídkou do parku. Millie pozorovala synka, jak pečlivě rozestavěl figurky a připravil házecí kostky. Nad růžovými tvářemi mu trčely chumáče plavých kučer. Byl až drásavě podobný otci. Při každém pohledu na syna Millie v těch klidných šedých očích a širokém úsměvu viděla Sebastiana.

„Povím ti něco vzrušujícího, miláčku,“ usmála se. „Brzy se přestěhujeme do jiného domu a ty dostaneš nový pokojík. A hádej, co ještě?“ Zatvářila se tajuplně. „V parku budou letadla.“

Henry se rozzářil. „Opravdová letadla?“ Vrhl se k oknu a přitiskl nosík na sklo. „Kde?“

„Zatím nikde. Nejdřív pro ně musejí postavit letiště, takové speciální místo pro letadla. Bude to hned za stromy.“ Millie prstem ukázala směr.

„A uvidíme je přilétat?“ naléhal chlapec s nadšením.

„Určitě ano,“ ujistila ho Millie pobaveně. Kdyby tak aspoň stínek podobného nadšení projevila i babička! „To proto se musíme odtud odstěhovat, aby piloti měli bydlení.“

„Piloti?“ Hošík tázavě naklonil hlavu k rameni. „Takže tatínek se už vrátí domů?“

Ostrý šíp bolesti ji proťal zcela nepřipravenou. „Ne, zlatíčko,“ objasnila trpělivě. „Tatínek umřel, copak jsi zapomněl?“

Henry přikývl, ale Millie věděla, že to nechápe. Ještě neoslavil ani čtvrté narozeniny, takže nechápal, co znamená smrt. Dědečkova pohřbu se zúčastnil, ale přesto ho i dnes někdy hledal po celém domě, aby si spolu mohli házet míčem.

Millie si nebyla jistá, zda si syn pamatuje svého otce; Henrymu nebyly ještě ani tři roky, když Sebovu stíhačku sestřelili nad Kanálem. Millie se ze všech sil snažila udržet vzpomínku na něho živou, vyprávěla synovi historky a ukazovala mu fotografie, ale jak ubíhaly měsíce, obraz Sebastiana v dětské mysli nevyhnutelně vybledal. Co nevidět z něj zbude jenom tvář na fotografii, o nic skutečnější než pohádková postava.

Občas si Millie skoro přála, aby i ona mohla na Seba zapomenout; snad by se jí pak po něm tak krutě nestýskalo.

„Maminko!“ Z myšlenek ji vytrhl netrpělivý synův hlásek. Henry už rozestavil figurky na desce a čekal, až matka začne hru. Millie s úsměvem sáhla po kostce, ale v duchu zůstávala u manžela.

Nechtěla myslet na jeho hroznou smrt. Radši vzpomínala na živého Seba z dob, než vypukla ta děsivá válka a navlékla mu tmavě modrou uniformu stíhacího pilota. Vybavila si jejich setkání během slavnostního uvedení do společnosti, tehdy byla trucovitá debutantka a Seb bratr její nejlepší kamarádky. Jako mladší syn vévody si mohl vybírat mezi nejurozenějšími kráskami, ale on se nehnul od Millie a dvorně ji doprovázel na různé plesy a večírky. Tehdy Millie věřila, že to Seb dělá jako laskavost své sestře Sophii, ale po letech se Millie přiznal, že se do ní zamiloval hned na první pohled.

K ní láska přicházela mnohem pomaleji. Tři roky strávila v Londýně studiem ošetřovatelské školy. Během té doby prožila několik letmých lásek, ale Seb stále trpělivě čekal, až svou oddaností konečně získá její srdce.

Vzali se hned poté, co Millie dokončila školu, a prožili spolu dva roky idylického štěstí. Jako mladá manželka a matka trávila dny svého manželství na rodinném panství, kde stále svítilo slunce a netrápila ji jediná starost.

Dokonce ani poté, co Seb po vypuknutí války nastoupil k RAF, Millie nenapadlo, že její dokonalý život je v ohrožení. Jenže pak přišlo to hrůzné zářijové ráno roku 1940 a doneslo telegram.

„Skočila jsi na hada, maminko! Teď se musíš vrátit úplně na začátek.“

„To musím.“ Millie zamyšleně hodila kostkou.

Ten den změnil úplně všechno. Následujícího jara zemřel její otec na infarkt a na Millie zůstala starost o babičku, o syna i o celé panství.

„Vyhrál jsem!“ vypískl Henry blaženě, ale vzápětí se u něho objevila chůva.

„Nejvyšší čas na váš spánek, pane Henry.“

„Ale já chci zůstat s maminkou!“

„Nechte ho –“ začala Millie, ale chůva Perksová rázně popadla dítě za loket.

„Vaše matka má jistě mnoho jiné práce, stejně jako já!“ prohlásila přísně.

Millie si uvědomila, že tady vládne chůva Perksová, ne ona. Nepatřila sem.

Kam tedy patřím? dumala posmutněle Millie, zatímco opouštěla pokoj svého syna. Za sebou slyšela Henryho protesty. Pan Rodgers a babička věřili, že není schopná řídit panství, chůva Perksová ji nepovažovala za schopnou matku. Všichni se k ní chovali jako k nesvéprávnému dítěti.

Prosím, modlila se Millie v duchu. Prosím, ať to není pravda!

4.

„LETECKÁ ZÁKLADNA – tady v Billinghurstu?“

„Tak jsem to slyšela,“ potvrdila Grace.

„A piloti budou bydlet v domě? Opravdoví piloti RAF?“

„Bombardovací peruť, co vím.“ Grace nabrala dušené maso na talíř a ten poslala dál. „A ty si vezmi spoustu zeleniny, Waltře,“ připomněla mladšímu bratrovi. „Dobře víš, že je zdravá!“

Hoch se zašklebil. „Když mně mrkev nechutná.“

„Budeš líp vidět ve tmě. Všichni piloti stíhaček jedí mrkev.“ Grace s úsměvem sledovala, jak si Walter zdráhavě přidal na talíř pár mrkví. Na dvanáctiletého kluka byl vysoký, ale hrozně hubený.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

1.

2.

3.

4.