V PASTI

Copyright © Klára Janečková, 2023

Cover © Lucie Vávrová, 2023

ISBN 978-80-249-5043-3

Obsah

- Slovo autora

- Příběh první

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- Příběh druhý

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- Příběh třetí

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- Příběh čtvrtý

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- Příběh pátý

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- Příběh šestý

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- Příběh sedmý

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- Příběh osmý

- I.

- II.

- III.

- Příběh devátý

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

SLOVO AUTORA

Milí čtenáři, má třináctá kniha se skládá ze třinácti příběhů skutečných lidí – dobrých i špatných, naivních i důvěřivých, ale i statečných a rázných. Vychází z mého osobního života. Dozvíte se, jak to se mnou bylo dál po únosu, kterým jsem si prošla jako maturantka. Kniha také odráží mou náročnou dvanáctiletou praxi v roli dětské psycholožky. Ale skládá se i z vašich příhod a příběhů. V knize najdete lidské slabosti, ale i odvahu. Je „kuchařkou“ života, návodem, jak vyřešit těžké situace, do kterých se dostáváme. Jedno mají všichni hrdinové společné. Najdou v sobě sílu svěřit se se svým trápením, ponížením a strachem a jdou do boje, do boje za svá práva. Setkáte se zde s náctiletými, ale i s dospělými. Nahlédnete do života dětí a do škol. Uvidíte, jak těžce se naši potomci v dnešním materiálním světě prosazují, jaké zlo páchají sociální sítě a seznamky. Jak důležité je být opatrný. Nahlédnete do života žen i mužů, kteří nejsou spokojení v manželstvích, neváží si toho, co mají, a najdou si známost nebo se nechají opít úspěchem. Ale každý skutek vyvolá reakci a oni se dostanou do úzkých. Všichni hrdinové této knihy se na určitou dobu ocitnou v pasti a bojují za svou existenci. Někteří úspěšně, jiní bez šance vyhrát.

Milí čtenáři, tato kniha vznikala za velmi dramatických okolností. Začala jsem ji psát v době covidové pandemie, kdy jsem sama s touto nemocí bojovala a každé slovo této knihy mi dávalo sílu být zase zdravá. Knihu dopisuji pod tíhou další společenské rány. Zatímco dokončuji poslední slova pro vás, nedaleko zuří válka mezi Ukrajinou a Ruskem. Lituji všech lidských obětí a snažím se pomáhat dětem ještě více než dříve. Proto vám všem přeji nejen hodně zdraví, ale i mír, klid a radost z každého dne, který na tomto světě jsme. Moc se těším na vaše reakce, setkání v knihovnách nebo na sociálních sítích.

Klára

PŘÍBĚH PRVNÍ

DEVATENÁCT LET POTÉ

I.

ČERVENEC 1998

Karla Winklerová s hrůzou hleděla na dopis, který ležel na stole. Zatím ho neotevřela. Další, pomyslela si. Už jen jeho kostrbaté, neúhledné písmo oznamující její adresu v ní vyvolávalo ataky děsu. Aby také ne! Chtěli ji zabít. Utekla, díky tomu přežila. Nebylo tomu ani půl roku, co si ji vyhlédli. Unesli ji přímo od její střední školy v Kroměříži a drželi přes třicet hodin v zajetí na špinavé ukrajinské ubytovně v Holešově. Jeli v tom tři, nejen pisatel dopisu. Dva Češi a jeden Ukrajinec. Většinu času v zajetí však trávila s Ukrajincem, jehož psaní měla před očima. Hlídal ji, dával jídlo, dohlížel, aby neutekla. A proč ji unesli? Chtěli peníze. Karlina rodina byla v balíku. Žádali výkupné. Bylo to jako v nějakém americkém filmu, s tím rozdílem, že se nedal zastavit ani vypnout, byl to Karlin skutečný život. Nakonec se konal happy end. Utekla. Použila lest a Ukrajinec jí uvěřil. V době zajetí ho nenáviděla každou minutu více a více, byla by schopna ho i zabít, kdyby měla možnost. Její pud sebezáchovy jel na maximum. O jeho citech k ní příliš nepřemýšlela. Svěřoval se jí, to ano. Hodně mluvil o matce na Ukrajině, o rodině celkově. Svěřil se jí, že prožíval lásku s jistou vdanou Češkou, která nevyšla, a on se trápil. Poslouchala ho na půl ucha. V hlavě měla útěk, záchranu života. Kašlala na jeho starosti. Pro ni to byl lump, zločinec a hajzl, který za ubohých padesát tisíc věznil nevinnou holku. Přesně tolik mu jeho komplicové slíbili. Sami žádali po rodině milion korun.

Utekla a zachránila se. Únosci putovali do vazby. Karla začala znovu chodit na střední školu. Prokousávala se výslechy u policie. Soud jí nařídil psychologické vyšetření, aby znalci zhodnotili, zda je důvěryhodná a únos si nevymyslela. Všechno zvládla. Blížila se do finiše. Za týden měl být soud, kde ti grázlové měli dostat to, co si zaslouží. Češi se neozývali, ale Ukrajinec jí opět napsal. Byl to už desátý dopis, který obdržela. Všechny předchozí byly stejné. Žádal, aby promluvila s policií, nechtěl do vězení. Dle jeho slov si to nezasloužil, údajně se o ni staral a pomáhal jí přežít uvěznění. Když podá výpověď v jeho prospěch, omilostní ho nebo dostane minimální trest. Karle se chtělo zvracet. Jak se opovažoval něco takového chtít? Hlídal ji, dokonce zvažoval, že ji znásilní, odmítal ji pustit. Věděla, že kajícný list je tahem jeho právníka. Slova, která psal, byla z právníkovy hlavy. Myslel si, že je naivní osmnáctiletá husa, která se nechá zlomit. Pár dojemných frází, a řekne, že únos špatně pochopila. Nebohý Ukrajinec ji jen opečovával. To určitě!

Karla odsunula dopis stranou. Chvíli ho pozorovala. Kvůli brzkému soudu musela zjistit, co je uvnitř. Popadla ho a otevřela. Psal špatně česky. Rukopis byl roztahaný po řádcích, těžko čitelný, kostrbatý. Obsahoval to samé, co předchozí. Omlouval se, že ji věznil, prosil, aby se za něj přimluvila u soudu. Jeho komplicové by ji zabili, on ne.

Karla dopis schovala do šuplíku. K ostatním. Zoufale si přála, aby bylo po soudu, únosci mířili pod zámek a ona mohla začít znovu žít. Doufala, že poslední setkání, které s násilníky absolvuje, tento případ ukončí.

II.

PROSINEC 2016

„Měla by ses obrátit na policii,“ poradila Karle její klientka. Karla ji zmateně probodávala pohledem.

„Proč? Co mi píše? Mám se bát?“ Když dnes poránu otevřela svůj Messenger, v nevyžádaných zprávách našla vzkaz v azbuce. Člověk, který jej napsal, byl dávným únoscem, který ji před více než osmnácti lety držel v zajetí. Jméno Vasil Myklin v ní vzbudilo dávné vzpomínky. Co mohl chtít? Od soudu o něm neslyšela. Dostal nicotných pět let a vyhoštění z Česka. Směšný trest za to, že se podílel na omezování její svobody. Jeho dopisy soudem ustaly. Karla Winklerová začala znovu žít. Vystudovala psychologii a nyní pomáhala lidem. Nikdy nezapomněla, že i ona sama kdysi potřebovala podporu odborníka. Aby mohla pomáhat co největšímu počtu lidí, začala pracovat ve školství. Její klientkou se kvůli své dcerce, která měla potíže v kolektivu, stala i sympatická Světlana. Zcela změnila Karlin pohled na Ukrajince. Do té doby se jich Karla bála a nedůvěřovala jim. Všechny je házela do jednoho pytle. Světlana dostála svému jménu a do Karliných rigidních myšlenek vnesla světlo. Byla živá, vstřícná a přátelská. Žila v malé vesnici nedaleko městečka, ve kterém Karla pracovala. Starala se o tři děti a manžela. Karlina malá dcera Milly a Světlanina dcera Lena byly spolužačky.

Světlana, kterou Karla oslovila, aby jí text od dávného únosce přeložila, ji zaskočila, když se dostavila osobně. Karla jí text ofotila a více než překlad nežádala.

„Nechtěla jsem ti to psát přes zprávy,“ oznámila Světlana. „Je to moc vážné. Píše, že se pomstí. Kvůli tobě šel do vězení. Uráží tě. Doslova tam je: Ty česká píčo, měl jsem tě znásilnit, když jsem měl možnost!“

Karle, stojící uprostřed kanceláře umístěné v suterénu velké základní školy, se podlomily nohy. Dosedla na prošlapané lino a začala se třást. Střet s dávnou realitou nečekala. Týdny po únosu byla pro lidi z okolí „tou unesenou“, což nesnášela. O její případ se zajímala média. Trvalo roky, než se se zážitkem vyrovnala. Nikdy na hrůzné okamžiky zajetí nezapomněla, ale naučila se s nimi žít. Vážila si každého dne života, který mohla prožít. Den útěku z ubytovny slavila jako své druhé narozeniny. Brzy tomu mělo být devatenáct let. Devatenáct, co přežila. Kdyby ji zabili, neměla by dceru, nevystudovala by vysokou školu, nepoznala mnoho skvělých lidí, nenavštívila cizí země. Ležela by mrtvá na místním hřbitově. Únosce za jejich činy nenáviděla. Nedokázala jim odpustit. Ale časem na ně zapomněla.

Světlana ke Karle poklekla a konejšivě ji pohladila po zádech. „Vím, že jsi prožila peklo a mrzí mě, že tě unesl muž z Ukrajiny, ale ne všichni od nás jsou zločinci,“ pronesla na obranu.

Karla se chvěla. „Ano, jsem si toho vědoma, neboj se, neviním tě z toho.“ Mile se na Světlanu podívala. Zaťala ruce v pěst. „Proč se mi ozval?“ tápala. Světlana jí pomohla vstát a doprovodila ji ke kancelářské židli. Karla na polstrovaný povrch těžce dosedla. „Říkám dětem, jak se mají chovat, když jim někdo píše sprosté zprávy nebo jim vyhrožuje, a teď sama nevím, co s tím,“ opřela se. Byla ráda, že je pozdní odpoledne a její pracovní doba končí. „Zablokuju ho. Zprávu si uložím nebo vytisknu.“

„Jdi na policii,“ radila Světlana. „Ten chlap je nebezpečný. Máš sedmiletou holčičku, žijete samy, jednej.“

„Dobrá, pojedu na policii,“ souhlasila Karla.

Hned po práci vyrazila na místní stanici státní policie. Přijal ji vysoký statný policista, který ji ani nepustil dál. Jednal s ní na chodbě, což Karlu zaskočilo.

„Dejte mi tu zprávu, já si ji schovám. Nedělal bych z toho estrádu. Kyberšikanou rozumíme opakované útoky přes internet či mobil,“ vysvětlil Karle a koukal na ni jako na hysterku.

„Dobře. Zablokovala jsem si ho. Snad bude pokoj. Vystrašilo mě to,“ připustila Karla.

Policista ji s protaženým obličejem vyprovodil ze dveří. Karla jela domů. Intuice jí říkala, že se musí chránit a být ostražitá. Policista neměl tušení, co si zažila. Ihned se obrátila na bezpečnostní agenturu, která jí hlídala dům. Pro jistotu dala prověřit alarm v domě. Byl v pořádku. Nemyslela jen na sebe, ale i na svoji holčičku. Karla žila jen s dcerkou, protože se s manželem rozešli. Aby se cítila v bezpečí, vzala si půjčku a nechala dům zabezpečit. Stálo ji to přes šedesát tisíc, ale pocit jistoty byl k nezaplacení. Každá místnost teď byla pod dozorem. O majetek se jí nejednalo. Alarm přes den nepouštěla. Užívala ho jen v noci. Možná byla kvůli dávnému únosu příliš paranoidní, ale hodlala předejít jakémukoli ohrožení, jak nejlépe mohla.

VYSOKÉ TATRY

ÚNOR 2017

Karla Winklerová trávila jarní prázdniny v Tatrách. Na společnou dovolenou ji pozval nový přítel, charismatický Francouz, se kterým se měsíce vídala. Vzali i Milly a celé dny trávili venku. Vyjeli lanovkou na Lomnický štít, navštívili Bilíkovu chatu, procházeli se kolem Štrbského plesa. Svatého Valentýna oslavili v hotelu Kempinski.

Karla plnila Facebook fotkami zážitků a přátelé je komentovali. Byla šťastná a na fotkách to bylo znát. S Francouzem zatím odmítala žít, potřebovala čas a necítila potřebu se vážně vázat. Milly byla nadšená a její smích byl pro Karlu živou vodou na rány z minulosti.

Den před odjezdem si přečetla zprávy na Messengeru a projela si poštu. Doteď na to nenašla čas. Po dvou měsících se podívala nejen do běžné korespondence, ale i do nevyžádané pošty a žasla. Někdo jménem Donald Dag jí napsal přímo román. Očividně šlo o kostrbatý překlad z překladače. Některé pasáže či slova byla ve špatném tvaru. V tuto chvíli neměla čas se vzkazy zaobírat. Sloupec byl nekonečný. Karla text zavřela. Vrátila se k němu až v noci, když nemohla spát. Četla a četla a náhle strnula. To nebyl nějaký Donald Dag, nebo jak si odesílatel říkal, byl to Vasil Myklin, který komentoval její fotky na Facebooku. Psal jí, jak jí to sluší, co její nový přítel, kam by ji vzal on, jak tráví čas. Aniž by mu odpověděla, reagoval, jako by s ním udržovala vztah. Přišlo jí to podivné. Tomu člověku muselo přeskočit. Druhý den ráno o tom pověděla příteli.

„Nemáš dávat tolik fotek na Facebook,“ zněla odpověď. „Tebe unesli?“ nevěřil svým uším.

Karla si uvědomila, že o únosu Francouzovi neřekla. „Ano, a mám nepříjemný pocit, když mi ten zločinec píše,“ přiznala. „Ještě tak podivné věci. Jako by se mnou trávil čas a byli jsme v nějaké osobní interakci.“

„Musíš si více chránit soukromí,“ doporučil jí přítel. „A zajdi na policii.“

„Už jsem tam byla a nemělo to efekt. Navíc, v těch desítkách zpráv, které mi poslal, nejsou žádné urážky nebo výhrůžky.“

Cestou z Tater do Česka si Karla procházela únoscovy zprávy. Data srovnávala s daty fotek, které zveřejnila na Facebooku. Bylo to neuvěřitelné, ale co příspěvek, to soukromý komentář. Přišlo jí, jako by únosce žil po jejím boku, čerpal z jejího života a denně na něj reagoval. Neustále se zmiňoval o Francouzovi, kterého nazýval starým a ošklivým dědkem a kritizoval ho. Jako by žárlil. Káral ji za to, že je s ním kvůli penězům a drahému autu. Karla pohlédla na řídícího přítele. Byl o sedmnáct let starší a zcela šedivý, krásy příliš nepobral, na Facebooku se s ním ukazovala minimálně. Ne kvůli jeho vzhledu, ale protože většinu aktivit podnikala sama. Bylo jasné, že se Vasil Myklin díval i na jeho profil a mapoval si, s kým chodí. Francouz měl na svém profilu drahá auta, která nebyla jeho, ale rád si je půjčoval a vozil se v nich. Zvažovala, jestli ho má upozornit, že Ukrajinec sleduje i jeho. Nakonec došla k závěru, že není třeba vířit vzduch. Vasil Myklin byl na Ukrajině, velmi daleko. Co si pamatovala, měl zákaz vstupu do Česka. To ji uklidňovalo. Musela se jím přestat zabývat. Profil Donalda Daga zablokovala.

III.

BŘEZEN 2017

Karla seděla za proskleným jídelním stolem, který byl pokrytý popsanými papíry neuspořádaně se povalujícími po celé ploše. Připravovala přednášku. Kromě práce školní psycholožky působila jako lektorka na vysoké škole a chystala podklady pro nový semestr. Učila budoucí pedagogy vývojovou psychologii a poradenství. Příprava byla dlouhá a vyčerpávající. Vývojová psychologie se obsahem blížila medicíně. Byla zahrabaná v odborné literatuře a chystala prezentaci.

Bylo nedělní odpoledne. Dva dny před výročím jejího únosu. Snažila se na něj nemyslet. Bylo to už devatenáct let. Dlouhá životní etapa. Milly byla na návštěvě u svého otce a Francouze poslala domů. Potřebovala klid a prostor. Nelíbilo se mu to, čím dál víc si nárokoval její společnost, ale ona byla neoblomná.

Ozval se zvonek. Karla pohlédla na čas zobrazující se ve spodní liště počítače. Tři hodiny. Zanechala rozepsaný řádek a vyšla před dům. Kráčela chodníčkem okolo zasazených jehličnanů a rododendronů. U dřevěného plotu se zastavila. V její ulici bylo zaparkované auto a v něm seděla neznámá žena. U branky stál muž menšího vzrůstu v ošumělé mikině a vybledlých džínách. Měl krátké kaštanové vlasy s neupravenou ofinou. Pichlavé kalné oči na ni urputně zíraly. Jednodenní strniště mu propůjčovalo vzhled tuláka.

„Přejete si?“ přistoupila Karla k brance.

Muž na ni zaskočeně hleděl a přešlapoval z místa na místo. Potom se hrudníkem nalepil na laťky plotu a paže přehodil přes jejich špičky. „Ty mě nepoznáváš?“ přivřel oči a sledoval ji.

„Kdo jste?“ zeptala se. „Pokud cokoliv prodáváte, nemám zájem.“

„Ty mě nepoznáváš?“ zopakoval důrazněji.

Karla si pozorněji prohlížela jeho obličej. Nikoho jí nepřipomínal. Něco z nitra se dralo na povrch. Děsivý sten. Aniž by to dokázala zastavit, vykřikla: „Panebože! Ty jsi ten únosce!“ mluvila rychleji, než byla zvyklá. „Únosce! Pomoc!“ Nebyl čas zvažovat důsledky křiku. Mozek vyhodnotil nebezpečí. Viděl v cizinci hrozbu. Karla sebou škubla a ustoupila o krok zpátky. „Bože! Vypadni! Zavolám policii,“ křičela jako smyslu zbavená. „Vypadni!“

Neznámá žena sedící ve voze ihned vystoupila. Přiběhla k plotu a začala reagovat. „Nezlobte se. Tenhle muž se u mě ubytoval. Vlastním penzion v Holešově. Řekl mi, že vás přijel navštívit. Podle Facebooku věděl město, ve kterém žijete. Dovezl vám dárky. Přijel oslavit výročí. Bylo mi ho líto, a tak jsem se nabídla, že ho za vámi zavezu. Vůbec jsem netušila, že vám to bude vadit,“ omlouvala se.

„Zavolám policii!“ volala Karla. Nedokázala se uklidnit. „Ten chlap mě unesl! Věděl, že mě jeho komplicové zabijí, a přesto mě držel v zajetí! Co tady dělá? Jaké výročí chce slavit? To je zvrácené!“ Paní ji s otevřenou pusou poslouchala. V obličeji zbledla. „Na ten případ si vzpomínám. Tak vy jste to mladé děvče, co kdysi unesli? Byly toho plné noviny. Ještě jednou se omlouvám, toho muže odvedu pryč. Policii nevolejte,“ požádala. Popadla Ukrajince za paži a táhla ho do auta.

„Mrcho jedna!“ rozkřikl se na Karlu. Chvíli se hádal s řidičkou a zasypával ji vulgarismy. Nakonec nastoupil. Odjeli. Karla sledovala tmavě modré auto, jak mizí z ulice.

Karlin dům stál uprostřed satelitní ulice, na okraji města. Z levé strany nebylo nic než pole. Pozemky byly natolik drahé, že zůstávaly prázdné. Jejich cena se šplhala k několika milionům. Z pravé strany stál dům. Také protější strana byla obestavěná domy. Okolí však bylo pusté a vedlo do lesa nebo do městského parku.

Karla zaběhla do domu. Třásla se strachem. Mozek jí posílal příval vzpomínek. Vybavila si Ukrajincovu tvář před devatenácti lety. Byl mladší s jemnějšími rysy ve tváři. Dýchla na ni hrůza hodin, které s ním na ubytovně prožila. Zavřená, svázaná, bezmocně ležící ve špinavé posteli. Prošla terapií, aby se z děsivého zážitku dostala. Roky na sobě dřela, aby byla odolná a mohla jít dál. Myslela si, že je silná a nechala to všechno za sebou. Všechno přišlo během minuty vniveč. Její klid a síla se zhroutily. Zase byla obětí. Stála na straně ublížených. Klepala se jako ratlík. Ve snaze uklidnit se překřížila ruce a objala si paže. Chvění neustalo. Posadila se na sedačku a sledovala obývací stěnu.

Proč přijel? Co po ní chtěl a co očekával? Byl duševně v pořádku? Slavit výročí únosu bylo patologické a chorobné. Karla si připadala jako v nepovedené verzi amerického hororu, kdy se po dvaceti letech zjeví dávný vrah, aby přeživší naivku dorazil.

Popadla mobil a vytočila Francouzovo číslo. Rozrušeně mu vysvětlila, co se stalo. Uklidnil ji, že ihned přijede a ochrání ji. Měl to však hodinu cesty. Potřebovala někoho, kdo přijede okamžitě. Vytočila číslo kolegy ze školy. Zastihla ho na kole. „Právě jsem na tebe myslel,“ přiznal. Sdělila mu, co se stalo. „Za patnáct minut jsem u domu,“ slíbil. I to se zdálo Karle za dlouho. Vytočila svého otce. Nejdřív nechápal, co mu říká, i když to byl právě on, po kom tehdy chtěli únosci peníze. „Dorazím,“ odpověděl bez váhání.

Do hodiny byla Karla v obležení mužů. Seděli okolo ní na měkké sedačce a diskutovali o tom, co bude dál. Karlin otec, typ macho, se nemínil nechat zastrašit. Odmítl s únosci vyjednávat před devatenácti lety a odmítal se s nimi bavit i teď.

„Volal bych policii,“ pronesl rázně a bylo jasné, že jiné řešení pro něho nepřipadá v úvahu... Byl ředitelem výrobní firmy a od revoluce byl zvyklý lidi vést. To samé činil i v soukromí.

„Policii ne. Myslím, že se ten Ukrajinec zalekl a už se neukáže,“ oponoval Karlin kolega. Byl v jádru humanista a neměl rád násilí ani konflikty. „Karla nesmí zůstat sama, pokud bude chtít, přespím tady,“ navrhl. Karla ho odměnila vděčným pohledem.

Francouz se napřímil. „Já tady přespím, jsem Karlin přítel. Budu ji chránit,“ vypnul svalnatou hruď. „Taky věřím, že se ten muž už nevrátí. Je to jen neškodnej blázen. Byl ve vězení, mohlo mu z toho přeskočit.“

Karla mužům naslouchala a snažila se přestat třást. Byla bledá a rozrušená. Nakonec s ní zůstal pouze Francouz a dcerka Milly, která se vrátila od táty. Vysokoškolskou přednášku nechala být a místo toho si dopřála horkou vanu. Byl večer a Ukrajinec už se neobjevil.

Musím přečkat tři dny a bude dobře, napadlo ji. Určitě je vyplašená jen proto, že na úterý připadá výročí únosu. Ve středu se uvolní a vrátí se do normálu. Otřela si do ručníku ruce a vzala si k sobě do vany mobil. Messenger nehlásil žádnou další nevyžádanou zprávu. Avšak na displeji svítilo oznámení o příchozí esemesce. Přepadl ji nepříjemný pocit. Klepla na žlutou obálku. Objevila se zpráva zaslaná z neznámého čísla. Byl to on! Psal jí! Ty česká kurvo! Přijel jsem tě znásilnit!

Karla prudce odložila mobil na okraj vany a v zoufalství vykřikla. I přes horkou vodu pociťovala chlad. Znásilnění. Noční můra, která ji děsila! Během únosu Ukrajinec o znásilnění mluvil, ale nedotknul se jí. Jen hrozil. Kdyby ji znásilnil, určitě by jí z toho přeskočilo.

Když Francouz otevřel dveře a spatřil vyděšenou Karlu, jedním krokem byl u ní. „Co se stalo?“

Karla ukázala na mobil. Vzal jej a zprávu přečetl. „Teď přišla další,“ sdělil. „Svině česká, nic tě neochrání. Poslala jsi mě do vězení. Chránil jsem tě a ty jsi mě zradila!“ Francouz na Karlu pohlédl. „Chránil tě?“

„Ne,“ zakroutila hlavou. „Hlídal mě. Prosila jsem ho o pomoc, ale byl chladný. Nepustil mě.“

„Pak je nemocný, nemá to v hlavě v pořádku! Žije v nějakých bludech, v jiné realitě. Vidí se jako tvůj ochránce a má pocit, že jsi ho zradila.“

Kamila zaúpěla. „Co s tím? Nemůžu za to, že mu z věznění přeskočilo. A proč se ozval až teď? Seděl pět let. Je to čtrnáct let zpátky, co ho deportovali. Proč nepsal po propuštění?“ Vrtalo jí to hlavou. Byla psycholožka, ale v tomto případě to bylo příliš osobní. Ten Ukrajinec byl vyšinutý. To věděla určitě. Dost možná se u něj rozjela schizofrenie. O to více byl nebezpečný, protože mohl jednat nepředvídatelně.

„Třeba byl zavřený v blázinci. Proto se ozval až teď. A měsíce tě sledoval na Facebooku. Žil po tvém boku. Přestal vnímat realitu a kyberprostor se pro něho stal realitou. Říkal jsem ti, abys byla opatrnější,“ připomněl. Podíval se na displej. „Další zpráva. Tu ti raději číst nebudu,“ zamumlal. „Je odporná.“

Karla se rozplakala. Francouz odložil telefon a objal ji. Zmáčela mu náruč. Pomohl jí z vany a zahalil ji do ručníku. „Musíš zavolat policii. Tohle není legrace. Ten člověk je vyšinutý. Může mít zbraň, bude noc, vpadne sem a postřílí nás.“

Karla pokývala hlavou. „Hned jim volám.“ Osušila se a oblékla si pyžamo. Mokré vlasy schovala do ručníku. Vytočila místní policii a věc ohlásila. Do pěti minut u nich zvonila hlídka. Dva mladí muži se posadili v obýváku, zaznamenali si esemesky a vyslechli Karlin nářek.

„To je neuvěřitelné,“ řekl jeden z nich, který se představil jako strážník Hojas. Mladík s krátkými vlasy a vysportovaným tělem na Karlu soucitně zíral. „Přijde mi, jako by ten muž trpěl Limským syndromem.“

Karlu něco takového už napadlo. Limský syndrom, občas se takové případy vyskytovaly. Znamenaly citovou vazbu únosce k oběti. Karla si něco podobného nedovedla představit.

„Zítra se dostavte na služebnu a všechny zprávy zaevidujeme. Nechoďte do práce. Dceru neposílejte do školy. Je možné, že se jí únosce pokusí zmocnit, aby se vám pomstil.“

Karla sebou trhla. „To ne! Milly ne! Nikdy nesmí prožít to, co jsem prožila já,“ sepjala ruce. „Musíte nás ochránit.“

„Nebojte se,“ slíbil policista Hojas. „Zajedeme do Holešova a projdeme všechny penziony. Najdeme ho. Budu vám volat. Nastavte si alarm a buďte všichni v jedné místnosti...“

Karla se s muži rozloučila. Vzala Milly do ložnice a Francouz zapnul bezpečností zařízení. Ke dveřím postavil motyku. „Prohledal jsem dům, ale nic k obraně jsem nenašel, jenom tohle,“ vysvětlil své počínání. „Zítra zajedu do Zlína a koupím plynovku a paralyzér.“

Karla pustila televizi a všichni si lehli do jedné postele. Okolo půlnoci volal Hojas. Jeho hluboký hlas se nesl temnou ložnicí. Francouz i dcerka už spali. „Našel jsem ho. Je opilý a úplně mimo. On vás opravdu přijel navštívit. Snažil se nám namluvit, že jste mu vděčná za záchranu a chystáte se spolu žít. Přivezl vám i dárky. Nějaké sošky svatých. Měsíce sleduje váš profil,“ informoval ji.

„To je dobře, že jste ho našli,“ zaradovala se Karla. „Teď ho můžete deportovat.“

Hojas nesouhlasně vydechl. „Nemůžeme.

„Proč ne? Vždyť byl vyhoštěn, nemá tady co dělat!“

„Zákaz pobytu už je promlčený. Není platný. Dokud na území Česka něco neprovede, jsme na něj krátcí.“

„Ne! Ne! Ne!“ odmítala si Karla přiznat pravdu. „Nemůžete nic dělat?“

„Bohužel. Dokud vás nenapadne, nemůžeme zasáhnout. Řekl jsem mu svoje, už tím jsem překročil pravomoc. Vasil Myklin má koupenou zpáteční autobusovou jízdenku na středu, do té doby vás budeme hlídat.“

Karla hovor ukončila. Nedokázala spát. Celou noc koukala do zdi a přemítala, co se bude dít.

IV.

VÝROČÍ

13. BŘEZNA 2017

Výhrůžné zprávy nepřestávaly chodit. Karla je pravidelně hlásila Hojasovi. V den únosu však neměl službu. „Tady je moje osobní číslo,“ sdělil jí. „Službu nastupuje kolega. V případě potíží volejte jemu. Pokud byste ale byla v nouzi, klidně zavolejte i mně,“ nabízel pomoc, i když nemusel.

„Děkuji,“ rozloučila se s policistou. Bylo odpoledne a Ukrajinec se zatím neozval. Milly byla doma. Karla jí musela vysvětlit, proč nechodí do školy ani do kroužků. Dívenka na mámu překvapeně hleděla. Neměla tušení, čím si prošla. Karla dala Milly bezpečnostní tlačítko, které dostala od agentury, která instalovala bezpečnostní systém. Vypadalo jako elektronické klíče od auta. Místo ikonek dveří zde byl zámek. Červený zámek znamenal poplach. Pokud jej kdokoliv zmáčknul, alarm se zapnul, i když byl jinak neaktivní.

Francouz je jistil po svém. Koupil dvě plynovky a učil se s nimi střílet. Obstaral také paralyzér, kterého se Karla bála. Věcička drnčela a bylo třeba ji použít z bezprostřední blízkosti.

Nastala noc. Osudová noc. Karla vzpomínala, jak v tuto dobu, před mnoha lety, ležela vedle Ukrajince na páchnoucí posteli v budově, kde ji věznili, a nevěděla, zda se dožije rána.

Přišla zpráva. Jdu si pro tebe, ty česká kurvo!

Karla ji ukázala Francouzovi. „Tady je to jako ve filmu,“ zhodnotil situaci. „Rodiče mi říkali, ať nejezdím pracovat do Česka, že je to Divoký východ,“ škrábal se na hlavě. „Zavolej policii, musí nás hlídat. Ten chlap má určitě zbraň.“

Karla vytočila známé číslo. Ozval se dosud neznámý hlas. „Milá paní, dokud vás někdo nenapadne, nepřijedeme,“ zněla odpověď. Karla se zalkla hrůzou. Nová služba jí odmítala pomoci. „To, že vám někdo píše, neznamená, že to udělá. Podejte na něj stížnost na přestupkovém.“

„Ale váš kolega se tímto případem zaobíral. Jednal. Nepodceňoval to!“ upřesnila mu.

Policista, který se představil příjmením Albert, s nezájmem odtušil: „Teď to tu mám na starost já. Vyhodnotil jsem vaše volání jako neopodstatněné. Řešíme vážnější případy,“ zavěsil.

Karla vyděšeně zírala na Francouze.

„Sám nás neochráním,“ v očích měl strach. Vzápětí došla nová zpráva. Ukrajinec Karlu opětovně urážel. Připomínal jí, zač mu má být vděčná. V dlouhém textu vyhrožoval únosem a zabitím. Karla popadla mobil. „Zavolám na městskou policii. Když nám státní nechce pomoci, budu prosit je. Se šéfem spolupracuju, když je nějaký problém ve škole. Zná mě. Určitě se nebude chovat jako kretén.“

Šéf městské policie případ nepodceňoval a slíbil pomoc. „Dám vědět, co můžu dělat. Poradím se,“ slíbil. „Nikam nechoďte a zamkněte se doma.“

Karla se také obrátila na známého novináře, který s ní kdysi dávno chodil a zůstali přátelé. I on slíbil účast. Měl kontakty na kriminálku. Do hodiny jí přišly další dvě zprávy. Únosce oznamoval, že ji dnes v noci znásilní. Roztrhám tě na kousky, česká svině! Karla hrůzostrašná slova nahlásila šéfovi Městské policie. „Posílám před váš dům auto. Bude vás hlídat, celou noc,“ sdělil.

„Ani nevíte, jak moc jsem vám vděčná,“ připustila. V očích měla slzy. Konečně se začalo něco dít. Dosud byla bezmocná. Pociťovala strach. Nebála se jen o sebe, ale hlavně o dceru. Karla si prvně v životě uvědomila, jak se museli cítit její rodiče, když ji unesli. Prožívali muka.

„Miláčku, před domem stojí hned dvě auta,“ sdělil jí Francouz. „Zařídila jsi to skvěle,“ pochválil ji.

Během chvíle se ozvala státní policie. I oni se konečně probudili. Strážník Albert znechuceně vyhrkl: „Volali mi z centrály. Prý jste se obrátila až na kriminálku. Nařídili nám hlídat váš dům. Povolal jsem lidi z kraje i se psy. Budeme vás jistit. Občas zazvoníme. Zastavím se a opíšu si zprávy, které vám agresor posílá.“

Karla se zaradovala. Pokud zde bylo riziko, že ji Ukrajinec napadne, výrazně se snížilo. Stačilo přečkat noc.

Nastal den a policie stále zůstávala. Karla počítala minuty do Ukrajincova odjezdu. Doufala, že skutečně odcestuje zpět. Během odpoledních hodin se ozval Hojas, který sice nebyl v práci, ale i tak jí chtěl pomoct. „Prověřil jsem si to. Nasedl do autobusu. Míří na hranice,“ sdělil. V jeho hlase zněla radost. „Večer mám službu, zastavím se.“

Karla vydechla úlevou. „Jo! Je pryč!“ zvolala a padla Francouzovi do náručí. Dle bledé barvy jeho kůže identifikovala, že i pro něj to bude úleva. Neměl s dávným únosem nic společného a svou přítomností riskoval život. „Raději tady ještě pár dnů zůstanu,“ oznámil. Karla se s ním nepřela.

Ukrajinec odjel a ona potřebovala čas na uklidnění. Stará rána se znovu otevřela. Karle se vrátily noční můry, kterých se roky zbavovala. První dny měla strach o dceru a vodila ji všude s sebou.

***

Pár dnů po výročí se jí ozval dosud neznámý policista z kriminálky. „Zaobírám se únosy a jinými trestnými činy vznikajícími při používání sociálních sítí nebo mobilů,“ oznámil jí. Vyslechl si její verzi a ihned si načetl její Facebook. „Milá paní, měla byste si lépe hlídat soukromí, sdílet ho takhle veřejně může být nebezpečné. Účet zrušte. Celý,“ doporučil.

„To nemůžu. Mám tam fotky, přátele, kontakty,“ zarazila se.

„Únosce vás bude dál sledovat. Nezabezpečený účet je hrozba. Obětem kyberšikany radím, aby si založili účet pod přezdívkou. Kontrolovali, koho si dávají do přátel. Neuváděli osobní údaje.“

„Udělám to,“ řekla Karla. Myslela na Milly. Hned po hovoru požádala Facebook o zrušení účtu. Nebylo to hned. Správce sítě na to měl tři měsíce. Starý účet si nastavila jako soukromý a přestala na něj dávat příspěvky. Místo toho si založila nový účet, který nenesl její jméno, ale vysokoškolskou přezdívku, kterou znalo jen pár nejbližších spolužáků z té doby. Vybrala dobře známé přátele a těm poslala žádost. Nikoho jiného nepřijala. Změnila si také telefonní číslo. Dávala si dobrý pozor, komu ho dává.

V.

KVĚTEN 2017

Karla obdržela dopis z úřadu. Oznamovali jí, že únoscovy útoky a výhrůžky přijalo přestupkové oddělení. Vyhodnotili je jako kyberšikanu a urážku osoby. Žádali, aby zaplatila poplatek. Po něm komise zasedne a pozvou si Ukrajince a promluví s ním. Pokud poplatek nezaplatí, stížnost propadne. Karla se začala smát. Přišlo jí to ironické. Byla ráda, že se únosce zbavila. Nemínila ho zvát zpět. Komise by mu stejně jen pohrozila a on by ji znovu vyhledal. Dost možná neodjel domů a zůstal jí nablízku. Dopis z úřadu zahodila.

Cestou do práce sledovala kvetoucí stromy a vnímala teplé sluneční paprsky. Náhle se zatoulala do budoucnosti. Za rok bude kulaté výročí únosu. Ukrajinec dobře věděl, kde ji najít, znal o ní to nejpodstatnější včetně adresy. Věděl, že má dceru. Zakázala si na negativní scénáře myslet, ale strach se napevno zakořenil v její duši a ona věděla, že se už nikdy nebude cítit v bezpečí.

PŘÍBĚH DRUHÝ

MALÝ PRINC

I.

JIHLAVA

PODZIM 2021

Nová škola, nové město, nová rodina. Jakub si tato tři spojení opakoval celou noc. V čerstvých patnácti letech měl za sebou různé eskapády. Vyrůstal na venkově v srdci Jeseníků, nedaleko Karlovy Studánky. Roky žil poctivý život horala a měl ho rád. Ač byl hubený jako tyčka, měl dobrou kondici. Skvěle lyžoval, závodně běhal, hrál fotbal. Žil u matčiných rodičů. V pohodlí a teple sám, jako jedináček. Deset let. Vždy měl dostatek lásky, ale musel si ji zasloužit. Pomáhal se zvířaty, sbíral ovoce, ořezával s dědou stromy. Když děda umřel, babička skonala do roka. Zůstal na statku sám. K otci nemohl, ale jeho matka projevila zájem. Byla to energická žena, která Jakuba porodila v sedmnácti letech. Putoval do péče prarodičů. Matka mezitím přivedla na svět další děti, tři holky, které Jakub vídal, když za nimi jezdil na víkendy. Matka, jako jediná dědička získala statek a přistěhovala se i s drobotinou za Jakubem. Jásal, nemusel pryč. Miloval hory, lesy i chladné zimy. Život ve městě si nedovedl představit. I tak mu nové uspořádání přineslo mnoho změn. Jeho volný čas byl náhle naplněn domácími pracemi, které byly ryze ženské. Pekli, vařili, prali, koukali na seriály, chodili nakupovat oblečení, dokonce je máma vzala na dovolenou k moři. Občas se v jeho životě ocitl náhradní táta, ale nevydržel dlouho. Máma se nedokázala vázat, ráda si dělala věci po svém. Byla spontánní, ráda utrácela za hlouposti a děti vychovávala velmi svobodomyslně. Jakubovi se stýskalo po dědově řádu a pravidlech.

Jakub se velmi dobře učil. V malé vesnické škole chodil do malotřídky, kde se všichni znali. Fungovali více méně jako rodina. Čas se zde zastavil a lidé neřešili sociální sítě, sdílení fotek nebo videí ani počet lajků. Ze školy to měl domů jen pár metrů. Na fotbalové hřiště se dostal přes vesnici a do města nejezdil.

V Jakubově životě přišel další zlom. Mámu zavřeli a Jakubovi se obrátil svět vzhůru nohama. Teprve až když k nim domů dorazila sociální pracovnice, aby je všechny odvedla pryč, zjistil, že máma kradla. Pracovala v místní charitě a dle obvinění okrádala staré lidi o peníze. Přišla si prý na sto tisíc korun. Musela do vazby. Zapřísahala se, že je nevinná.

Nikdo z příbuzných se Jakuba a sester nechtěl ujmout. Část rodiny žila v zahraničí, jiní neměli k dětem žádnou citovou vazbu. Každé z dětí mělo jiného otce, ale žádný se nechtěl potomka ujmout na plný úvazek. Po psychologických pohovorech se zjistilo, že sourozenci na sobě citově lpí. A protože je nechtěly sociální pracovnice rozdělit, našly jim pěstounskou rodinu. Všichni čtyři se náhle ocitli v novém prostředí. Poprvé je svěřili do péče velmi labilní paní, která milovala psy. Pořídila si hned tři dogy a děti je musely chodit venčit, když odmítaly, bila je vodítkem. Jakub její chování nahlásil ve škole a ta se obrátila na sociálku. Znovu se ocitli bez domova. Chvíli byli v Klokánku v Olomouci, kde se Jakubovi moc líbilo. Měli zde týdenní tetu, paní, která se o ně sedm dnů v týdnu nepřetržitě starala. Ráda pekla a vyráběla z látek hadrové panenky. Bohužel s ní zůstali jen dva týdny, a zase se stěhovali. Teď byli u jedné jihlavské rodiny. Týdenní teta dala dětem dárek v podobě deseti látkových figurek, aby s nimi mohly hrát divadlo. Jakubovy sestry další změnu oplakaly.

Table of Contents

Slovo autora

Příběh první

I.

II.

III.

IV.

V.

Příběh druhý

I.