OBSAH

PROLOG

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

ČTYŘICET SEDM

ČTYŘICET OSM

ČTYŘICET DEVĚT

PADESÁT

PADESÁT JEDNA

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

NA MUŠCE

Šedý muž 2

Mark Greaney

NA MUŠCE

Šedý muž 2

KALIBR

Přeložil Ivan Ryčovský

ON TARGET

Copyright © 2010 by Mark Strode Greaney.

Translation © Ivan Ryčovský, 2022

ISBN 978-80-242-8118-6

Mé tetě Dorothy Greaneyové.

Děkuji ti za celoživotní lásku a podporu

(a omlouvám se za všechna sprostá slova).

PROLOG

Nízko nad hladinou Irského moře se ve vlhkém ranním vzduchu vznášela hustá oblačnost a pomalu plynula nad hlavou zabijáka stojícího na dřevěné přídi rybářské lodi. Ještě když bylo plavidlo na míle daleko od pobřeží, začalo kolem něj kroužit několik křičících racků; když teď vplulo do přístavního kanálu, poletovalo v jeho blízkosti asi desetihlavé hejno a čeřilo mlhu bílými křídly.

Mořští ptáci pokřikovali po lodi a varovali, že se k irským břehům blíží zabiják. Jejich výstraha se však ztrácela v oparu.

Krátce před osmou hodinou ranní přirazila loď na místo u přístavního mola. Atentátník slezl z paluby a vystoupil na břeh, aniž by některému ze členů posádky věnoval jediný pohled. Během tří hodin, které uplynuly od chvíle, kdy dvanáctimetrová loď vyzvedla v mezinárodních vodách svého pasažéra z litevského nákladního plavidla, spolu neprohodili ani slovo. Zdržoval se na palubě, popocházel mezi přídí a zádí, ostražitě pozoroval rozbouřené moře a černá pláštěnka s kapucí ho chránila nejen před slanými sprškami a občasnou přeháňkou, ale i před zvědavými pohledy otce a syna, kteří loď řídili. Během cesty se zdržovali v kormidelně; měli přísné instrukce. Dostali za úkol vyzvednout cestujícího, neplést se mu do cesty a vrátit se i s ním do přístavu Howth severně od Dublinu. Po doručení tohoto nezvyklého úlovku si měli užít vyplacenou odměnu a nepouštět si huby na špacír.

Zabiják prošel přímořskou vesnicí k malé vlakové stanici a koupil si jízdenku na Connollyho nádraží v centru Dublinu. Zbývala mu ještě půlhodina, a tak sešel po schodech do suterénní hospody. Podnik U Uřvaný tlamy nabízel rybářům kotvícím v přístavu kompletní irskou snídani. Dlouhá úzká místnost byla více než z poloviny zaplněna muži, kteří hltali talíře smažených vajec, klobásek a pečených fazolí a to vše splachovali půllitry pěnivého, inkoustově černého guinnessu. Atentátník věděl, jak se neznámému prostředí přizpůsobit: spíš mručel, než mluvil, a konverzoval spíš rukama, aby zakryl cizí přízvuk; objednal si totéž co ostatní. Pustil se do své porce, vypil pivo a opustil hospodu těsně před příjezdem vlaku. O půl hodiny později už se prodíral ulicemi Dublinu. Měl hustý hnědý plnovous, modrou pletenou čepici staženou přes uši a do čela, kolem krku pevně omotanou šálu a krátký námořnický kabát z vlněné látky. Ruce v rukavicích měl hluboko v kapsách, aby si je chránil před mrazivým vzduchem. Přes rameno mu visela malá plátěná kabela a pohupovala se do rytmu chůze. Od nádraží se vydal na jih a pak zabočil doprava na nábřeží řeky Liffey. Zatímco podél ní kráčel, spustil se chladný déšť.

Atentátník šel dál.

Těšil se, až bude mít tuhle povinnost za sebou. Už na moři byl nesvůj a ani v ranním davu, který s tím, jak se blížil k O’Connell Street, stále více houstl, se necítil dobře.

Jenže někde tady v Dublinu žil člověk, o němž někdo mocný s penězi a vlivem rozhodl, že má přestat existovat.

A Court Gentry sem přijel, aby se o to postaral.

JEDNA

V lékárně si koupil jedno balení paracetamolu a láhev vody. Před pár měsíci utrpěl několik zranění – stehnem mu proletěla kulka a do břicha jej zasáhl nůž. Ale bolest se s každým týdnem zmírňovala. Jeho tělo mělo neuvěřitelnou schopnost regenerace, mnohem větší než duše. Court si ale vypěstoval závislost na prášcích a injekcích: vicodinu a oxycontinu, demerolu a dilaudidu. Jistý chirurg z Nice ho od operace, při níž mu vyčistil a zašil ránu v břišní stěně, zásoboval medikamenty a Gentry se od té doby denně cpal prášky. Na palubu nákladní lodi si je ale záměrně nevzal. Už víc než týden byl bez léků a kvůli dobrovolné detoxikaci se cítil prachbídně.

Paracetamol silná narkotika nenahradil, ale rituál polykání tablet mu přece jen přinášel jistou útěchu.

Tři hodiny poté, co opustil loď, se ubytoval v levném čínském hotelu v úzké uličce nedaleko Parnellovy třídy, necelý kilometr na sever od řeky. Pokoj byl tmavý a vlhký a páchl plísní a přepáleným tukem: zápach sem hnaly větráky z restaurace o dvě patra níž. Do špinavého okna vytrvale bušil téměř vodorovný déšť, ale umýt sklo stejně nedokázal. Vnitřní stranu okna pokrýval mastný povlak.

Gentry ležel na zádech na proležené matraci a zíral do stropu. Myšlenky mu těkaly sem a tam. Po více než týdenní plavbě si ještě nezvykl, že se postel nekolébá ze strany na stranu a nepohupuje nahoru a dolů.

Trvalo mu hodiny, než usnul. Studený déšť zatím nepřetržitě bubnoval na sklo u jeho hlavy.

Později odpoledne si v hotýlku zašel do čínské restaurace, snědl vepřové s nudlemi a na mobilním telefonu, pořízeném v běžném obchodě, si zapnul internet. Proklikal se na komunitní stránku webu nabízejícího adrenalinové túry po Urale, zadal heslo pro přihlášení do fóra pro zaměstnance a zadáním dalšího kódu získal přístup k vláknu sledovanému jediným dalším účastníkem.

Zatímco psal palcem na displeji, upíjel vlažný pomerančový džus.

Jsem na místě.

O několik vteřin později se objevilo malé okénko s textem.

Někdo na fóru mu odpověděl.

Na místě znamená v Bangkoku? To byl kód, který potvrzoval totožnost druhé strany. Gentry musel potvrdit svou identitu v další odpovědi.

Ne. V Singipuru. Teprve tímto překlepem byla kontrola totožnosti dokončena.

Další replika zněla: Měl jste příjemnou cestu, příteli? Court si ji přečetl a zakousl se do smaženého knedlíčku mastného jako okno v jeho pokoji nahoře.

Měl co dělat, aby nepřevrátil oči v sloup.

Ne, nebyla to příjemná cesta a Grigorij Ivanovič Sidorenko nebyl přítelem Courta Gentryho. Court žádné přátele neměl. A že by měl nějaké Sidorenko, neboli Sid, jak mu říkali všichni jeho známí na Západě, bylo velmi nepravděpodobné. Byl to ruský mafián, velký petrohradský boss. Řídil organizaci, která ovládala nelegální hazard, drogovou scénu, šlapky a nájemné vrahy – a k zoufalství amerického zabijáka teď řídil i Courta Gentryho, Šedého muže.

Grigorij Sidorenko nebyl žádný Donald Fitzroy, i když na první pohled působili oba ve stejném oboru. Sir Donald býval Courtovým nadřízeným dlouhá léta, už od té doby, co CIA vyštvala Gentryho z USA se statusem nežádoucí osoby a cejchem člověka, jenž má být zlikvidován na potkání. Fitzroy se ho tehdy ujal, opatřoval mu dobrou práci spočívající v likvidaci zlých lidí, poctivě mu za ni platil a jednou si ho dokonce najal na ochranu své vlastní rodiny. Jenže pak sira Donalda Fitzroye přitlačili ke zdi a on Courta zradil, a přestože se mu pak ze srdce omluvil, a dokonce svému americkému zaměstnanci nabídl oplátkou vlastní život, Gentry věděl, že už se Fitzroyovi nedá věřit.

Nedá se věřit nikomu.

Sid byl neřád, ale šlo o známou firmu. Court věděl, že té ruské svini s hadím jazykem nemůže věřit ani pozdrav, ale Sid mu dokázal zjednat přístup k těm nejlukrativnějším zakázkám v oboru. A souhlasil i s Gentryho výhradou, že bude přijímat jen takové objednávky, které bude považovat za férové, nebo které se budou aspoň mírně přiklánět na správnou stranu spektra morálních hodnot.

A právě to přivedlo Courta sem do Irska.

Cesta do Dublinu byla Courtovou první operací pro Sida. Seznámil se s materiály o svém objektu, souhlasil se zakázkou, v mailové konverzaci se hádal o nabízenou odměnu, která mu připadala nízká, a nakonec ji neochotně akceptoval.

Musel se udržovat v provozuschopném stavu. Nečinnost, zranění a opiáty z něj udělaly měkkotu, a on si za žádnou cenu nemohl dovolit vyměknout.

Důležité pasáže složky o své příští oběti se naučil nazpaměť. To byl standardní operační postup před provedením atentátu. Jméno: Dougal Slattery. Věk: padesát čtyři let. Národnost: Ir. Výška: obr. Váha: tlusťoch. V mládí boxoval, ale nedokázal se vyšvihnout nad průměrné borce z místních ringů. Pak si našel džob coby vyhazovač v dublinských nočních klubech. Rozšířil své pole působnosti a dělal špinavou práci pro místní podsvětí, fackoval líné polské šlapky a otloukal hlavy tureckým drogovým dealerům, když nesplnili kvóty. Postupně přešel k primitivnímu zabíjení: nic zvláštního, válka gangů. Až ho nakonec poslali s úkolem na kontinent. V Amsterdamu zabodoval, když několika salvami zastřelil konkurenta svého šéfa, poté co pěstmi rozmlátil obličeje dvěma jeho bodyguardům.

Tím se vyšplhal do lepší společnosti nájemných vrahů. Zabijácká práce v Ankaře, na Sardinii, v Kalkatě, v Tádžikistánu. Court z jeho složky vyčetl, že nikdy nejednal na vlastní pěst. Nebyl mozkem operací, přesto jeho životopis obsahoval několik vražd, co vzbuzovaly respekt. Ne v morálním smyslu slova, to jistě ne: údajně zabil policejního detektiva, jednoho poctivého podnikatele i pár novinářů. Ale Court oceňoval, že samotné akce, jakkoli fádní, byly provedené profesionálně.

Poslední zaznamenaný úder realizoval před šesti lety. Court si nemohl nevšimnout, že Sidova dokumentace o Slatterym poté zřídla. Když pomineme spekulace, bylo o jeho životě od té doby známo jen to, že hraje na bubínek v tradiční irské kapele, která vystupuje pět večerů v týdnu v dublinské čtvrti Temple Bar hojně navštěvované turisty.

To rozhodně nebyla práce, kvůli které by se vaše jméno mohlo dostat na seznam osob určených k likvidaci. Gentry tuto operaci řadil spíše do kategorie morálně neutrálních. Ten člověk byl vrah, ale tím byl i Gentry. Rozdíl spočíval v tom – jak si Court říkal –, že on si své oběti prověřoval, aby se ujistil, že si kvůli svým činům zasluhují popravu bez soudu. Dougal Slattery to zjevně nedělal. Podle Sida nyní pracoval pro mezinárodní zločineckou organizaci řízenou Italy. Jeho příští obětí by se mohla snadno stát některá vzpurná prostitutka nebo majitel restaurace, který mafii nezaplatil výpalné.

Court usoudil, že se likvidací Dougala Slatteryho svět nestane lepším místem k životu, ale na druhé straně to nikomu a ničemu neublíží.

Leda člověku jménem Dougal Slattery.

Haló? Jste tam ještě? Sidova předchozí zpráva byla tři minuty stará. Court se na chvíli ztratil v myšlenkách. S přemáháním se znovu zahleděl na malý displej mobilu.

Jsem tady. Nic se neděje. Kolik času budete potřebovat?

Netuším. Večer to zkusím odhadnout. Využiju první vhodnou příležitost.

Rozumím, příteli. Moc to neprotahujte. Mám pro vás další práci.

Vždycky byla ve výhledu nějaká „další práce“, to Court věděl. Ale většinou šlo o zakázky, jaké by Gentry nikdy nepřijal. On sám se rozhodne, jestli bude nějaká „další práce“. Teď se o tom ale se Sidorenkem nechtěl přít. Místo toho jen odpověděl: OK.

Těším se na dobré zprávy. Do svidanija, drug.

Court se odhlásil ze stránek, vypnul telefon a strčil si ho do kapsy kabátu. Dojedl, zaplatil a opustil hotel.

V pozdním odpoledni se vydal pěšky po okolí Grafton Street. Hodinu pozoroval, jak se místní oblékají a chovají, a snažil se s nimi splynout. Zjistil, že pro školeného profesionála to nebude těžké. Dublin je mezinárodní metropole plná Poláků, Rusů, Turků, Číňanů i Jihoameričanů. Tu a tam se tu dokonce vyskytl i Ir. Neexistoval jednotný vzhled, chůze nebo postoj, který by se dal napodobit, ale Court i tak raději zapadl do obchodu s oblečením z druhé ruky na Dawson Lane, a když vyšel ven, nesl si tašku. Na záchodech obchodního domu se převlékl do obnošených modrých džínů, mikiny s kapucí a černé džínové bundy. To vše korunovaly černé tenisky a jeho vlastní tmavomodrá čepice. Než padl soumrak, vypadal jako jeden ze zdejších, dokonale splynul s davem. Ujistil se, že mu nic nehrozí, vrátil se zpátky stejnou cestou, kterou přišel, nastoupil do několika souprav městské dráhy DART a zase z nich vystoupil – to vše, aby měl jistotu, že ho nikdo nesleduje. Lidí, kteří si přáli smrt Courta Gentryho, bylo na světě víc než těch, kdo někdy vzdechnou po Dougalovi Slatterym, a Court to měl stále na paměti, aby celou operaci vnímal ve správné perspektivě. Zabít Ira bylo jen jeho vedlejším cílem; hlavní bylo, jako vždy, chránit si prdel a dožít se zítřka.

V popředí jeho myšlenek musela zůstat osobní bezpečnost.

Uklidněný tím, že se na něj nikdo nepověsil, zamířil do čtvrti Temple Bar na jih od řeky Liffey.

V deset hodin zasedl na bar podniku Oliver St. John Gogarty. Ačkoli byla středa večer, turistická hospoda byla plná lidí. Američanů, Evropanů z kontinentu, Asiatů. Jedinými Iry v baru byly pravděpodobně servírky, barmani a muzikanti.

V posledních měsících Court v podobně hlučných pajzlech mnoho času nestrávil. Žil stranou všeho ruchu na jihu Francie, bydlel v podkrovním pokojíku malého domku v malé vesničce na horském svahu a jen zřídkakdy se vydal ven do obchůdku na rohu pro konzervy a balenou vodu. I těch pár návštěv u lékaře v Nice bylo stejně obyčejných. Noční kluby i kýčovité obchody na Promenade des Anglais, které v turistické sezoně praskaly ve švech, zely v zimě prázdnotou nebo byly zabedněné. Tak to měl Court rád. Oliver St. John Gogarty byl z pohledu jeho obvyklého byznysu naprosto příšerný podnik: barmanka se ho hned zkraje zeptala na jméno a dvě Angličanky sedící vedle něj se ho snažily zapojit do konverzace. Nevšímal si jich, usrkával guinness, nespouštěl oči z lokálu a litoval, že u sebe nemá čtyři miligramy dilaudidu na uvolnění. Nakonec se musel sám napomenout, aby se vzpamatoval a začal myslet na práci.

Na světě existují dva druhy lidí. Nic dalšího: jen ovce a vlci. Court byl vlk a dobře si to uvědomoval. Těch pár posledních měsíců mu sice sebralo dost sil, ale vlk zůstal vlkem a Courtovi to nikdy nebylo tak zřejmé jako tady v baru mezi stovkou ovcí. Nikdo v tom jejich stádu nepátral tak soustředěně po neviditelných hrozbách jako on. Nikdo v tom stádu neanalyzoval, kde se nacházejí východy, kolik je v lokále zdatných chlapů a jakým typem skla je zasklená přední výloha. Nikdo v tom stádu nebral v úvahu nepřítomnost strážců zákona venku ani rozmístění luceren v zadní uličce. Nikdo v tom stádu nevěděl, kam si sednout, aby se v žádném ze zrcadel v místnosti neodrážel jeho obraz.

Nikdo v tom stádu neměl plán, jak si v případě potřeby zachránit život útěkem.

A nikdo v tom stádu nebyl připraven postřílet všechny kolem sebe, kdyby na to přišlo.

Ano, seděl ve stádu ovcí, ale v hospodě se ve skutečnosti vyskytoval ještě jeden vlk. Podle Sidovy složky byl bubeník na pódiu pěkně ostrý hoch. Tahle folková kapela se skládala z pěti muzikantů, a i když Gentry nebyl v těchto věcech odborník, z reakcí přítomných usoudil, že musejí být velmi dobří. Urostlý bělovlasý muž sedící na lavičce po straně pódia hrál na bodhrán, tradiční irský bubínek. Bral svou roli vážně, hlavu měl sklopenou a tělo nakláněl dopředu, jako by chtěl zachytit všechny drobné nuance melodie. Courtovi připadal spíš jako postarší hudebník než jako postarší gangster. Asi už nějakou dobu neprovozoval své civilní řemeslo. Hubený mládenec vedle něj hrál na mikrofon na irskou píšťalku, kytaristé brnkali a zpívali v dokonalé harmonii a stádo ovcí šílelo. Court dokázal zachytit jen několik slov písně, ale text měl něco společného s krásnou mladou ženou, špatnou úrodou brambor a manželem, který se upil.

Dopil guinness a vyrazil ze dveří.

DVA

O půl dvanácté se Dougal Slattery rozloučil se spoluhráči, na husté bílé vlasy si nasadil placatou vlněnou čepicí a s bubínkem v koženém pouzdře přes rameno opustil hospodu Oliver St. John Gogarty. Večer byl chladný, ale jasný, tak jako tisíce jiných večerů, kdy hrál v baru, a stejně většinu večerů dostal cestou domů chuť na pivo. Jen pár minut odtud byly tři desítky hospod, ale protože bydlel skoro dva kilometry daleko, až za nádražím pojmenovaným po bratrech Pearseových, rozhodl se, že si na skleničku před spaním zajde až tam, do své oblíbené putyky.

Slattery při chůzi kulhal, měl špatné koleno. Přesněji měl jedno koleno špatné a druhé ještě horší, ale kulhat na obě nohy nepřipadalo v úvahu, takže se spolehl na ten lepší z obou odcházejících kloubů a vlekl své tlusté tělo chladnou nocí.

Trvalo skoro třicet minut, než mohutný Ir dosupěl k hospůdce pojmenované po Pádraicu Pearseovi, vůdci irských katolíků popraveném Brity v roce 1916 po porážce Velikonočního povstání. Šlo o pravověrný katolický podnik, jehož okna zdobily fotky a relikvie upomínající na boj za irskou samostatnost.

Dougal dokulhal dovnitř, odložil si kabát i bodhrán do rohového boxu a zamířil k baru pro pintu guinnesse, kterou už mu čepovali z pípy.

Court Gentry si našel potemnělé zápraží a posadil se na schody. Dnes toho nachodil víc než za několik posledních měsíců. Bolest ve svalech stehen a lýtek jej překvapila a zdálo se mu, že cítí slabé píchání v pravé noze, v místě, kam se mu loni v prosinci zaryla kulka. Nejradši by si vzal vicodin, ale věděl, že nemůže jít do akce nadopovaný, a tak jen seděl a civěl na vchodové dveře hospody na druhé straně ulice. Dnešní noc měla sloužit pouze k průzkumu terénu. Bude sledovat svůj objekt domů a pak vyhodnotí, kde a kdy udeří.

Podnik se jmenoval Pádraic Pearse a zvenčí se zdál dost malý. Když Court viděl, jak sem Slattery neomylně míří a cestou míjí nespočet jiných příležitostí k posezení a popíjení, usoudil, že to bude jeho oblíbený lokál. V Dublinu bylo v přepočtu na hlavu víc barů a hospod než v kterémkoli jiném městě na světě. Irové své nálevny milovali a Courta nijak neudivilo, že musí velkou část večera strávit hlídáním vchodových dveří hospody a čekáním, až objekt jeho zájmu vypije svých pár piv.

Strnule se zvedl na nohy. Chtěl rozhýbat svaly, byla mu zima, cítil bolest a potřeboval na toaletu nebo aspoň do nějaké boční uličky. Věděl, že nejvhodnějším místem, kde by mladý Dubliňan jako on nebudil pozornost při močení, bude úzký průchod podél boční stěny hospody, a tak přešel prázdnou ulici a zamířil do tmy. Jakmile se ocitl v průchodu, dokráčel po čichu ke zdi vedle popelnic, rozepnul si pásek, ale hned si ho zase rychle zapnul. Jeho pozornost upoutal hluk o kus dál v uličce: ze zadních dveří se vynořila dvojice mužů, asi patnáct metrů před ním se rozlil kužel světla a zevnitř k němu dolehly další mužské hlasy. Ti dva se vydali k zadní zdi, vykonali potřebu a po chvíli se vrátili dovnitř, aniž tušili, že kousek od nich ve tmě stojí cizí člověk.

Dveře, v nichž zmizeli, musely být zadním vchodem hospody Pádraic Pearse, a ta musela být mnohem větší, než Court původně předpokládal. Vyřídil si svou záležitost u cihlové zdi a pak se vydal k zadním dvířkům. Slyšel odtamtud ťukání tága do kulečníkové koule a chraplavé mužské hlasy, jimž nebylo rozumět. Jediný pohled Gentrymu prozradil, že průchod ústí do boční ulice; napadlo ho, jestli tudy Slattery už dávno neodešel. Možná se dokonce pokusil na Courta pověsit, i když Šedý muž během půlhodinové cesty ze čtvrti Temple Bar nezaznamenal žádný náznak toho, že by byl sledován.

Do prdele. Gentry věděl, že dnes večer musí sledování přerušit a zkusit štěstí zítra, nebo se bude muset vydat do hospody a poohlédnout se, jestli tam jeho člověk ještě pořád je. Nebezpečí, že by se v takhle velké hospodě prozradil, bylo minimální. Podle hluku musely být uvnitř desítky hostů a Šedý muž uměl splynout s okolím, uvnitř i venku. Zamířil zpátky k hlavnímu vchodu, zatáhl krk do džínové bundy, aby se o dva nebo tři centimetry zmenšil, a prošel dveřmi k Pádraicu Pearseovi.

Sotva vstoupil do lokálu, okamžitě mu došlo, že udělal hrubou chybu. Hospoda byla neuvěřitelně malá. Prostor u kulečníku, jehož existenci zaznamenal od zadního vchodu, byl oddělen dveřmi v zadní stěně, na nichž se skvěl velký nápis Pouze pro členy. V místnosti, v níž se Court ocitl, byl jen malý výčep, tři stoly a u stěny několik těsných kójí. Přistoupil k baru, posadil se na stoličku a vytáhl peněženku. Nerozhlížel se, upřeně se díval přímo před sebe na lahve za barem. Cítil na sobě pohledy asi desítky štamgastů, ale zatím nevěděl, jestli tu sedí i Slattery.

Byla to pekelná hospoda a pekelní štamgasti, to Court okamžitě vycítil. Nepřátelství se vznášelo ve vzduchu.

Cizí lidé tu neměli co pohledávat.

Konečně zvedl oči k zrcadlu za výčepem. Všichni chlapi v hospodě včetně Dougala Slatteryho a dvou mladých kumpánů, kteří seděli u stolu s ním, zírali přímo na něj.

Drsná parta, pomyslel si Gentry.

Jeho pozornost upoutal nápis na zrcadle: Zpěv se nepovoluje. Drsný podnik.

Do prdele.

Výčepní si ho dlouho nepřátelsky měřil přes okraj novin, nakonec je odložil a mírně nadzvedl zrzavé obočí.

„Pintu guinnessu,“ poručil si Court.

Slattery usrkával pivo a poslouchal, jak si dva mládenci v jeho kóji stěžují na nespravedlivého rozhodčího v ragbyovém zápase mezi Clontarfem a Thomondem. Dougal sám fandil Wanderers a bylo mu u prdele, že zasraný rozhodčí okradl zasraný Clontarf o zasraný body, ale přesto si společnost obou mladých štamgastů užíval. Když uslyšel, že se otevřely dveře, vzhlédl. Na to, aby sem ještě někdo zaskočil na pivo, bylo už dost pozdě, ale vyloučit se to nedalo. Naklonil hlavu na stranu a očima sledoval cizího člověka, který mířil k výčepu.

Pak rychle umlčel své spolustolovníky.

V jeho obřím těle se rozezněly výstražné alarmy stejně hlasitě jako zvony na věži ve zvonici katedrály Nejsvětější trojice ležící kousek odtud na západ. Přítomnost cizince u Pádraica Pearse byla sama o sobě neobvyklý jev, ale tohohle chlapíka už dnes večer viděl mezi hosty u Olivera. Navíc byl mladý, v dobré kondici a na Slatteryho vkus se choval až příliš nenuceně.

Místní nebyl. Pravda, tvářil se tak, ale Slattery ho dokázal prokouknout. Když se muž posadil na barovou stoličku, Ir si jej prohlížel a usilovně pátral po zbrani: buď po vyboulenině pod oblečením, nebo po onom zvláštním pohybu, který musí udělat člověk s pistolí na boku, když si sedá. Nic z toho nezaregistroval, ale na pravý bok cizinci neviděl.

Slyšel, jak si muž objednává pintu guinnessu. Nebylo v tom nic nepatřičného ani zvláštního. Dokonce měl skoro irský přízvuk, i když hovořil tiše. Byl to policajt? Člen Interpolu? Dougal věděl, že policajti z půl tuctu zemí by mu s radostí nasadili pouta a odvlekli ho z tohohle požehnaného ostrova pryč. Ne, tenhle chlap na poldu nevypadal, na to působil až moc uvolněně.

Navíc si uměl objednat guinness, a to už něco znamenalo. Nezasvěcení cizinci mají sklon sáhnout po sklenici hned, jak ji výčepní postaví na pult, což bývá zásadní chyba. Stout se musí čepovat nadvakrát: hospodský nechá pěnu několik minut ustát a po celou tu dobu má host sklenici dráždivě blízko na dosah – a pivo jej vybízí, aby dal najevo svou neznalost a přitáhl si ho k sobě.

Ale tenhle cizinec věděl, co se sluší.

Slattery zachytil jeho pohled v zrcadle, rychlý, netečný, letmý pohled. I všichni ostatní štamgasti v lokále na cizího chlapa zírali. Přelétl je očima a vrátil se k výčepnímu. George byl stejně nerad jako Slattery, že vidí u sebe v hospodě vetřelce, ale podal mu dotočené pivo, vzal si peníze a vrátil se ke svým novinám.

Dougal se naklonil ke svým mladým spolustolovníkům a tiše na ně promluvil. Předstíral, že hovoří bezstarostným tónem, ale slova pronášel bez sebemenšího úsměvu.

„Poslouchejte, chlapi. Co byste řekli tomu, kdybysme si večer trochu povyrazili, než vás maminy uloží do pelechu?“

Court věděl, že je prozrazen. Seděl u baru, civěl do sklenice, předstíral nenucenost, ale mysl měl napjatou k prasknutí a v duchu probíral, jak se vypořádat s více než desítkou chlapů v lokále ne větším než vnitřek školního autobusu. Tahle sebranka u sebe určitě měla nože, o tom Gentry nepochyboval. Nejspíš i mosazné boxery. A za výčepním pultem se možná ukrývala upilovaná dvouhlavňová brokovnice. Court nosil v pouzdře za pasem pistoli, ale ta se k obraně příliš nehodila. Co taky s ruským makarovem. S tlumičem, co měl v kapse kabátu, fungoval jako účinný nástroj nájemného vraha, ale devítimilimetrový projektil na odstrašení útočníka nestačil, zásobník na osm nábojů se vzhledem k početnosti hovězího stáda v lokále zdál být žalostně nedostatečný a mechanismus vysunující zásobník byl špatně umístěný a nešikovný. Court věděl, že by v krajním případě dokázal několik Irčanů provrtat, ale pokud by se na něj vrhli všichni najednou, byl by zkrátka a dobře v prdeli.

Napil se. Ještě nikdy mu sklenice piva nepřipadala tak velká.

Pomyslel si, že ji jaktěživ nedokáže vypít až do dna, aby mohl odejít a ztratit se v temné ulici. Zaznamenal, jak Slattery za ním něco šeptá svým spolustolovníkům. Do zrcadla se Court raději nepodíval. Slattery ho předtím viděl u Olivera, to bylo celkem jasné. Teď jistě zasvěcoval do situace své kumpány. Při troše štěstí se vyvalí ven a pokusí se nastražit na Courta léčku. Pošle své muže před hospodu, aby se ukryli ve tmě, a odejde spolu s nimi. Smůla bude, když vyvolá konfrontaci tady a teď. Dougal se může každou chvíli postavit a naslibovat přítomným, že ten, kdo prohodí cizince výlohou, vyhrává guinness na celý rok dopředu.

Ten hajzl! pomyslel si Court. Když se zotavoval ve Francii, vážně se těšil na to, až se znovu pustí do akce, ale tohle bylo k posrání. Začal se zvedat. Sklenici měl ještě plnou, ale říkal si, že jestli má tuhle hospodu opustit z vlastní vůle, je vhodná chvíle právě teď, dokud Slattery ještě celý plán nedomyslel. Než však Gentry stačil sklouznout ze stoličky na zem, výčepní sklonil noviny.

„Pivo ti nechutná, co?“

Ten zrzavý šedesátník s mohutným hrudníkem musel vycítit, že mezi Slatterym a cizincem panuje nějaké napětí.

Court nechtěl moc mluvit. Místo toho na stoličce poposedl, jako by si chtěl udělat větší pohodlí, a uchopil sklenici. Zvedl ji směrem k výčepnímu a znovu si lokl.

„Ne, je skvělý,“ odtušil. Přál si, aby to řekl s irským přízvukem, ale jistý si nebyl.

V kóji nalevo od něj, v níž seděl jeho objekt, vstali dva muži a odešli hlavním vchodem na ulici. U stolu za ním se vztyčili jiní dva. Court sledoval v zrcadle, jak se blíží. Výhružně si k němu přisedli, každý z jedné strany.

Jako první promluvil muž nalevo od něj. Dech měl horký od irské whisky a tabáku.

„Vodkaď seš?“

Court se díval přímo před sebe. O irský přízvuk už se ani nesnažil. „Z lodi společnosti Maersk. Připluli jsme odpoledne. Ráno odplouváme.“

„Ale vodkaď seš?“ zopakoval druhý muž otázku svého kolegy.

„Už jsem ti to říkal.“

„Ty ses narodil na lodi, jo? Vodkaď seš? znamená Odkud pocházíš?“

„Chlapi, nechte ho, ať si v klidu vypije pivo,“ ozval se Dougal Slattery. Pak vstal, kulhavým krokem se vydal k výčepu a navázal s Courtem oční kontakt v zrcadle. „Neuškodí tu zase vidět novou tvář. Včetně cestovatelů. Těch kluků si nevšímej, příteli.“

Court se ptal sám sebe, proč mu dnes všichni říkají „příteli“.

TŘI

Pět minut nato Gentry opustil hospodu Pádraic Pearse. Slattery odešel dřív, hned poté, co zachránil cizince před dvojicí místních, kteří se po jeho zákroku beze slova vrátili ke svému stolu. Výčepní po celou dobu nezvedl oči od novin.

Court kráčel po Pearse Street na východ, obratně se přitom skrýval ve stínech asi sto metrů za kulhajícím mužem s bubínkem přes rameno.

Všechno teď bylo jinak: Courtovo rozhodnutí odejít z hospody hlavními dveřmi celou operaci urychlilo. Původní plán na snadný nenápadný průzkum vzal zasvé. Ne, jeho objekt byl ve střehu; jeho objekt se dá na útěk nebo podnikne něco na svou obranu. Člověk nemusí být nadán zvláštními schopnostmi, aby dokázal zmařit útok, který bezprostředně hrozí ze strany jediného muže. Stačí utéct – anebo sestavit povozy do kruhové hradby a rozdat osadníkům pušky. Návod se nacházel hned na první stránce příručky Jak se nestat obětí atentátu a Gentry nepochyboval, že ji Dougal četl.

Pokud chtěl Šedý muž splnit svůj úkol, věděl, že musí udeřit ještě dnes v noci. Slattery zahnul doprava do otevřených vrat ve zdi před omšelým činžákem, a aniž se ohlédl, začal stoupat po svažujícím se parkovišti k domovním dveřím. Court postupoval temnotou vpřed a stále víc a víc se blížil ke své kořisti – ke kořisti, která ho bude očekávat, to zcela jistě, ale snad ne tak brzy.

Z úkrytu za velkou popelnicí, asi osm metrů před Courtem, se vynořil tlustý mladík v černém ragbyovém triku. Gentry zpomalil, zastavil se, připažil; stál teď čelem k němu. Byl to jeden z těch dvou mladíků, co předtím seděli se Slatterym u Pádraica Pearse. Ir se vytasil s dlouhým řetězem, který dosud ukrýval za stehnem, a začal jím pohupovat jako kyvadlem. „Co to má bejt, kurva? Ty mě špehuješ, vole, jo?“ Jeho přízvuk byl téměř nesrozumitelný, ale na tom sotva záleželo. Court ho neposlouchal. Veškerou pozornost soustředil na jemnější zvuky – snažil se zaslechnout blížící se kroky, které se každou chvíli ozvou někde za ním. Kámoš tohohle ragbisty byl někde poblíž a zaútočí zezadu, o tom Court nepochyboval. Může mu nasadit kravatu anebo – což bylo pravděpodobnější – rozmáchnout se řetězem nebo kusem železa proti jeho nekrytým zádům. Obvykle se Court coby elitní nájemný vrah potýkal s odhodlanějšími protivníky, kteří disponovali lepším výcvikem a vybavením. Ale když v rámci krytí pracoval v loděnicích nebo se potloukal po zapadlých barech ve špinavých čtvrtích zavšivených měst, stal se mnohokrát svědkem rvaček a nakládaček od tupohlavých grázlů a jejich postupy si zapamatoval.

Vlastně bylo jedno, kde se člověk právě nacházel. Nakopat někomu prdel bylo něco na způsob univerzálně srozumitelného jazyka.

Muž v černém triku vykřikl ještě něco – tentokrát mu vůbec nebylo rozumět – a pak to přišlo: tiché kroky za Courtovými zády byly stále hlasitější a rychlejší. Court přiměl sám sebe upírat oči přímo před sebe na ragbistu v černém a do poslední chvíle předstírat, že o chystaném přepadení zezadu vůbec netuší.

Teď už se kroky ozývaly přímo za ním. Court byl rychlý jako blesk a poprvé po dlouhých měsících ho čekal boj muže proti muži. Přikrčil se, otočil a uhnul do strany. Zahlédl, jak se rozmazaná silueta holohlavého mladíka, tentokrát v oranžovém ragbyovém triku, pohnula a rozmáchla dlouhým ocelovým prutem do prázdna – zhruba do míst, kde se před tři čtvrtě vteřinou nacházela Gentryho záda. Váha oceli spolu se silou švihu a setrvačností útočníkem smýkla, takže Ir pokračoval v pohybu vpřed ještě chvíli poté, co jeho mysl zaregistrovala, že mu oběť uhnula. Court se vztyčil, hned jak muž prolétl kolem něj, levou rukou jej od sebe odstrčil, sevřená pěst vyrazila do černé tmy prudce jako píst, přistála přesně pod útočníkovým pravým uchem a zlomila mu čelist. Nešťastníkovi ustřelila hlava na stranu; ztratil vědomí, přestože ho energie pohybu hnala neovladatelně dál.

Prut zařinčel na zemi a Ir jej následoval. Dopadl na hruď a udělal na zemi několik salt s rozhozenými končetinami, dokud se nezastavil u nohou svého kumpána.

Zůstal ležet bez hnutí a v kobaltovém světle pouličních lamp se mu na tváři leskla krev z čerstvé vyrážky, kterou si uhnal, když se jeho kůže střetla s asfaltem.

Černé ragbyové triko teď divoce máchalo řetězem. Mladík pohlédl dolů na ležícího kamaráda a pak střelil očima, v nichž se stejnou měrou zračil vztek i hrůza, na vousatého muže před sebou. Court se mu vydal naproti. Ruce měl svěšené podél těla, pohled klidný a ramena uvolněná.

Vypadal jako člověk, který je ve svém živlu.

Řetěz vystřelil dopředu. Šedý muž se mu postavil do cesty, obratně ho zachytil levou rukou a silně trhl, čímž mladíka v ragbyovém triku vyvedl z rovnováhy, a jediným škubnutím si ho přitáhl blíž.

Úder pravačkou do krku srazil Ira na záda. Válel se po ulici, dávil se a sípal, pohmožděné dýchací cesty mu otékaly, takže se dusil, přitom zíral na vousáče, který teď dřepěl přímo nad ním. Když Američan promluvil, zněl jeho hlas klidně a nevzrušeně, jako by to byl on, kdo tohle přepadení ve tmě naplánoval.

„Číslo Slatteryho bytu, prosím. Dvakrát se tě ptát nebudu.“

O čtyři minuty později se u nedovřených dveří bytu číslo šedesát šest v obytném komplexu Queen’s Court Condominiums objevil tlumič pistole a strčil do nich. Za tlumičem se skrývala ruská automatická pistole Baikal Makarov. A pistoli držel Šedý muž. Všechny jeho smysly byly ve střehu, tím spíš, že dveře zůstaly pootevřené úmyslně, což bylo zvláštní vzhledem k tomu, že zdejší nájemník musel vědět, že po něm někdo jde.

Gentry vstoupil dveřmi rovnou do dobře osvětleného obývacího pokoje a nemusel dlouho pátrat, kde se jeho objekt nachází. Slattery seděl uprostřed malé místnosti u jednoduchého dřevěného stolu, čelem ke dveřím, před sebou láhev irské whisky a tři panákové sklenice. Court si všiml, že se stihl převléknout. Teď měl na sobě modročernou ragbyovou mikinu s rozepnutým límcem, která mu těsně obepínala tlusté břicho. Nejspíš patřila jeho oblíbenému týmu.

Dlouze se na příchozího zadíval, pak sáhl po jedné ze sklenic a obrátil ji dnem vzhůru. Očekával dva hosty, bezpochyby ty dva, kteří zůstali ležet na ulici. Když se vzpamatoval, pomalu zvedl druhou sklenku. „Dáš si něco k pití, mladej?“ Byl zjevně nervózní a tichý hlas mu přeskakoval.

Court si rychle prohlédl místnost. Pistolí přitom nepřestával mířit Dougalovi na čelo. Mluvil tiše, ale rozhodně. „Ruce měj tak, abych na ně viděl.“

Slattery mu vyhověl. „Zabils je?“

„Ty dva ragbyové fanoušky? Ne, dostanou se z toho… časem,“ dodal.

Slattery přikývl a pokrčil rameny. „Šlo to jako po másle, co?“

„Nedali mi moc práce, to musím uznat.“

„Nedali by ti práci, ani kdyby nebyli ožralí. Posaď se, jo? Mám tu skvělou whisky.“

Court dál nedůvěřivě propátrával očima pokoj. Všechny smysly mu pracovaly naplno. Jeho objekt se zdál být smířený s osudem, ale mohla to být maska.

„Ne.“

Velký muž znovu pokrčil rameny. „Tak snad mi aspoň dovolíš, abych se nejdřív napil já.“ Na svolení nečekal. Nalil si Old Bushmills do skleničky, hodil ji do sebe, postavil sklínku zpátky na stůl a znovu si dolil.

Court se protáhl k oknu. Odsunul horní tabuli a pod rouškou tmy vyhlédl dolů na ulici.

„Nikdo nepřijde,“ ujistil jej Slattery. „Leda ti dva, cos už potkal. A i kdyby mohli chodit, určitě se neukážou tady, to ti říkám.“

Court zkontroloval ložnici, koupelnu i kuchyň. Byli v bytě sami. Ir stále seděl u stolu čelem ke dveřím. Vypil další whisky a znovu si dolil.

A trpělivě čekal.

Když si Gentry znovu před Dougala stoupl, Slattery uchopil láhev a naklonil ji k němu. „Fakt si nedáš? Když jsem ještě dělal v týhle branži, vždycky mi to bodlo.“ Court zavrtěl hlavou. Plně se soustředil na svůj objekt a pozvedl ruku s makarovem. Dougal Slattery rychle spustil: „Koukej, kámo, já vím, že to musíš udělat. Nebudu se hádat. Taky mám svý zkušenosti a vím, jak to chodí. Jde mi akorát o jednu věc. O malou laskavost. Mám dítě. Teda už to není děcko, je mu kolem třicítky. V Galwayi.“

„To je mi u prdele.“

„Má Downův syndrom. Je to hodnej kluk, ale neumí se sám o sebe postarat. Matku nemá, byla to děvka z Belfastu a asi před dvaceti rokama se předávkovala. Mám ho v soukromým sanatoriu. Ten kluk nikoho jinýho nemá.“

„To je mi u zadku.“

„Jenom ti to říkám. Platím na něho… dost peněz na to, aby nebyl odkázanej na veřejnej sociální systém.“

Court palcem natáhl kohoutek makarova.

Dougal mluvil dál, čím dál rychleji. „Bez těch prachů zůstane na krku státu, a to je sviňská představa, to mi věř. Ten kluk je můj trest za to, jak jsem žil. Klidně mě oddělej, kámo, ale ať za to netrpí on.“

Court si pomyslel, že měl tomu chlapovi prostřelit hlavu hned, jak prošel dveřmi.

„Pozůstalý zůstanou po každým. Nemůžu ti pomoct.“

„Ne, mně pomoct nemůžeš. Ale jemu ano. Chci po tobě čtyřiadvacet hodin. Jeden posranej den, abych mohl udělat banku nebo směnárnu nebo tak něco. Každý odpoledne zastavuje na Dawson Street pancéřový auto. Je fůra možností, jak si vydělat rychlý prachy. Kdybys mi dal tolik času, abych mohl zabodovat, poslal bych do sanatoria trochu peněz, a kluk bude mít vystaráno. Tušit, že po mně jdeš, dávno bych to udělal, ale tohle mě trochu zaskočilo. V týhle branži už dlouho nedělám. Myslel jsem, že jsem z toho venku. Koukej, nehodlám nikam utýct. Zejtra odpoledne pošlu převodem do toho domova v Galwayi peníze, pak se sem vrátím a ty mě můžeš sejmout. Přísahám na hrob svojí máti. Ty dostaneš odměnu za můj skalp a já seženu pro kluka prachy, který potřebuje, aby se o něj mohli postarat, až tu nebudu. Teď tu sedím a dávám ti najevo respekt. Snažím se ti dokázat, že nemám zaječí úmysly. Ani nejsem bojovník. Už dávno ne. Sedím tady, vydávám se ti na milost a jenom doufám, že se zachováš férově a dáš mi jeden zkurvenej den na to, abych klukovi zajistil aspoň nějakou budoucnost.“ Neměl daleko k slzám. Byl zoufalý a Court nepochyboval o tom, že si ten příběh nevymyslel.

Ale musel být tvrdý. Zvedl zbraň do úrovně očí. „Je mi líto, ale nic z toho nebude.“

Slatterymu se zamžil zrak a hodil do sebe dalšího panáka. Tentokrát už si sklenici nedolil. „Šacoval jsem tě na chlapa, co má srdce. Moje chyba. Takže skončíš ve státní péči, synku.“ Pousmál se. „Ale všeho do času. Zbejvá mi drobná útěcha. Vím, že jednoho krásnýho dne pošle Sid nějakýho chlápka i na tebe.“

Court nechal pistoli o něco poklesnout. „Sid?“

„Seš přece Sidův novej boucháč, ne? A já jsem Sidův starej boucháč, takže máš svoji budoucnost jasně před očima, nemyslíš? Poslal tě na tuhle malou výpravu, aby se pro tebe uvolnilo místo v jeho organizaci. Tohle je tvůj konkurz, abys mě mohl nahradit, jasný?“ Court několik vteřin nepromluvil a Slatteryho uslzené oči se rozšířily. „Tohle ti neřekl, co? To je ale svině! Myslel sis, že si u něho moji vraždu objednal někdo jinej? Kdepak, kámo, tohle je čistě Sidova akce.“

Gentry sklonil pistoli ještě víc. „Proč?“

Slattery si nalil další štamprli a obrátil její obsah do sebe. „Sid mě kontaktoval před pěti lety. Dělal jsem tenkrát nějaké… nějaké věci pro jiného Rusa. Sid mi řekl, že se mu moje práce líbí, a chtěl, abych makal pro něj. Říkám mu: Jenže je v tom háček, že? Každej ví, že Sidorenko dostává ty nejlepší zakázky. A on mi povídá, že jediný, co musím udělat, je zlikvidovat toho, kdo tu moji vysněnou práci dělá teď. Že si musím pro sebe vytvořit volný místo, chápeš? Ten Izraelec už zřejmě nebyl vítanej. Nevím proč. Sid mi řekl, že až toho Žida vyřídím, budu nejlepší kůň v jeho stáji.“

„Takže jsi ho zabil.“

„Jo, kurva, zabil. Takovej je náš byznys, ne? Teď už jsem moc starej, zbitej a na dně, než abych mohl plnit velký zakázky. Už mu nevydělávám tolik co dřív, tak tě posílá, abys mě odstavil a mohl to po mně převzít. Říká si, že i kdyby byla šance třeba jen jedno procento, že budu mluvit, že zavolám do novin nebo Interpolu a prásknu ho, tak mě pro jistotu nechá zlikvidovat.“

Court se nezmohl na slovo. Sid mu lhal ve všem, počínaje tím, že si vraždu objektu někdo objednal. Přitom má na smrti tohohle člověka osobní zájem. Pak se trochu sebral a připomněl si některé ošklivější pasáže ze Sidovy složky o Slatterym. „Říkal mi, že jsi v minulosti párkrát dělal hodně špinavou práci.“ Makarov teď na Dougala mířil s novým odhodláním.

Ten jen zavrtěl hlavou. Upřímně ho to překvapilo. „Špinavou práci? Špinavou, říkáš? Copak existuje nějaká čistá práce, kurva?“

Court chvíli mlčel. „Myslím tím, že jsi zabíjel nevinné lidi.“

„Hovno. Chceš tu sedět a soudit mě podle toho, co ti o mně nakecal Sid? Nebuď směšnej. A dej se do toho, ať už je to za náma. Práskni mi kulku do frňáku a můžeš se cejtit jako hrdina. Špinavou práci? Nevinný lidi? Ty jsi ten nejnamyšlenější nájemnej zabiják, jakej kdy zaneřádil tuhle bohem zapomenutou planetu!“

Dougal Slattery se s rozšířeným chřípím zadíval na tlumič na konci hlavně malého makarova. Z očí mu sálal alkohol, ale ani špetka strachu.

Po dlouhé pauze sklonil Court zbraň k boku. Pak odsunul dřevěnou židli a pomalu se posadil ke stolu naproti Irovi.

„Asi si dám toho panáka.“

Slattery jim oběma nalil, aniž z Američana spustil oči.

ČTYŘI

Uplynulo dalších deset minut a Court vrátil zbraň zpět do pouzdra. Rozhodl se, že toho člověka před sebou nezastřelí. A taky mu to řekl. Ir se neusmál ani si úlevně neoddechl, ale natáhl se k němu a oba si potřásli rukama. Seděli většinu času mlčky v tlumeném světle pouličních lamp dopadajícím do malé místnosti zvenčí. Court si dával záležet, aby nesundal ruce z desky dřevěného stolku a Slatteryho neznervóznil.

„Sid z tebe nebude mít radost,“ konstatoval Dougal po chvíli.

„Uzavřeli jsme dohodu. Řekl jsem mu, že budu brát jen takové kšefty, které uznám za vhodné. Když mi dá zavádějící informace, mám právo od smlouvy odstoupit. Ať si trhne nohou.“

Slattery zvedl do vzduchu bushmills. „Na to si připiju. Ať si Sid trhne nohou!“

„Ale víš, jak to chodí. Jednoduše na tebe pošle někoho jiného.“

„Jo. Nejspíš jo. Možná bych se měl pochlapit a nechat tě, abys mě oddělal, jen abych už měl pokoj.“

„Objednávky nepřijímám,“ prohlásil Court.

Tlustý Ir se srdečně zasmál. „To se ti povedlo, kámo. Možná, že než se objeví další ranař, budou už oba moji kluci z nemocnice venku. Doufejme, že zasranej Sid Sidorenko pošle někoho, s kým si ti mládenci poradí.“

Court se uchechtl. „O tom pochybuju.“

Dougal Slattery si nalil dalšího panáka Old Bushmills a pak, jakoby mimochodem, si přisunul na svůj konec stolu i Gentryho sklenici a začal ji plnit.

Court se ho pokusil zastavit. „Ne, už mám dost.“

Slattery pokračoval v nalévání. „Do třetí nohy, hochu. Třetí panák z tebe udělá chlapa, to ti přísahám!“

Court pokrčil rameny, zavrtěl hlavou, natáhl se přes stůl pro whisky a doufal, že tvrdý alkohol mu vynahradí léky proti bolesti, po nichž jeho tělo tak volalo. „Možná bys měl zvážit, jestli někam nezmizet, dokud…“

Stůl vystřelil do vzduchu, přímo proti Courtovu obličeji. Sklínka whisky ho zasáhla do úst dřív, než ji stačil uchopit, a dřevěná stolní deska jej udeřila přímo do brady. Gentry ucukl hlavou a spadl pozpátku ze židle.

Velký Ir na něj převrhl stůl záměrně. Zprudka se natáhl přes desku a popadl Courta dřív, než dopadl zády na podlahu. Dougalovy masité ruce sevřely Američanův svalnatý krk.

Court se pokusil vykřiknout, ale nedokázal ze sebe vydat ani hlásku. Cítil, jak se mu Dougalovy palce zarývají do hrdla a drtí mu ohryzek. Ačkoli ho úder stolní desky omráčil, instinktivně trhl hlavou, aby uvolnil soupeřovo sevření. Vymrštil paži vzhůru a pokusil se útok odrazit, ale tlusté ruce velkého muže se ani nepohnuly.

Gentry se zakuckal. „Přestaň!“ Měl tu nejlepší vůli ponechat Dougala Slatteryho naživu. Jenže ten tomu buď nevěřil, nebo si z nějakého důvodu myslel, že Sidorenko tohohle zabijáka jednou přesvědčí, aby se vrátil a svou práci dokončil. Tomu chtěl Ir předejít, dokud k tomu měl příležitost.

Court, povalený na zádech a zalehnutý mohutným Irem, který jej oběma rukama rdousil, neviděl jinou možnost. Rychle se překulil na podlahu z laciného linolea a odstrčil se podpatky tak, aby sebe i útočníka přetočil do polohy, v níž se mohl pokrčenýma nohama opřít o bytové dveře. Zatímco se stále snažil rukama odstrčit železné sevření, jež mu drtilo hrdlo, stoupal podešvemi bot po dveřích vzhůru. Patnáct centimetrů, šedesát, devadesát. S tím, jak se mu spodní část trupu odlepovala od země, se Dougalova mrtvá váha převalila dopředu na Courtův obličej a ramena. Náhle se Gentry bleskurychle vší silou odrazil chodidly ode dveří, vteřinku vratce balancoval na hlavě a nakonec udělal kotoul vzad. Převalil se přes Slatteryho a konečně vyprostil hlavu z jeho sevření. Přistál na kolenou na převrženém stole a uskočil dozadu, aby se vyhnul divokým úderům někdejšího boxera, které mohly přijít.

Ve vteřině byli oba muži na nohou. Court se podíval na svého soupeře. Irův tlustý obličej byl zpocený a rudý jako řepa. Oči mu vzteky lezly z důlků. Něco vykřikl: snad to bylo irsky, protože mu Court nerozuměl.

Gentry chtěl muži říct, že je to všechno omyl, že chtěl jednoduše odejít, ale nemělo to smysl. Slattery udělal krok vpřed a zasadil Courtovi pravačkou ránu, která se napůl otřela o jeho levou lícní kost. Bolest Courta na chvíli ochromila, pravé oko se mu okamžitě zalilo slzami a zrak se rozostřil.

Court značně podcenil jeho brutální sílu a vražednou rychlost. A za svou chybu mohl snadno zaplatit životem.

Ustoupil do rohu a vytvořil si od hromotluka dostatečný odstup, aby mohl sáhnout po makarovu, ale zjistil, že pouzdro je prázdné. Zbraň mu musela vypadnout, když dělal stojku na hlavě, a teď se válela na podlaze někde pod převráceným stolem nebo rozbitou židlí.

Slattery zaznamenal, že je Courtovo pouzdro prázdné. Po jeho třešňově rudé tváři se rozlil divoký úsměv. „Seš mrtvej, chlapče!“ Irova pravice znovu zasvištěla vzduchem. Gentry před ní uhnul a pěst se mu jen otřela o bradu.

Následoval levý hák, při němž se Dougalův trup a nohy posunuly spolu s úderem, aby mu propůjčily plnou sílu. Gentry ránu zblokoval, ale i tak ho srazila k zemi. Přestože ho pěst nezasáhla naplno, úder, který absorboval předloktím, ho poslal na podlahu. Skončil na kolenou u stěny.

Rychle se zase postavil, právě včas, aby zpozoroval hrozící direkt a sehnul se před ním. Sám pak rychle vyrazil spojenými prsty na Dougalův solar plexus a následně nakopl mohutného Ira nártem do rozkroku. Slatteryho to nerozhodilo. „Do prdele, takhle se perou ženský!“ Pak si Court vzpomněl na Slatteryho slabost. Vytanulo mu, jak se za ním půl hodiny táhl nocí a kulhající Dougal se při tom snažil odlehčovat levé koleno. Prudce ho do něj nakopl z vnitřní strany a koleno se prohnulo ven. Dougal vykřikl a zapotácel se, ale neupadl.

Naopak se stále přibližoval, i když jej Američanův útok rozhodil tak, že dal předem najevo svůj příští pohyb.

Court se přikrčil a uhnul doprava před soupeřovou pravou pěstí; prosvištěla mu těsně nad levým uchem. Vzápětí se Američan vrhl proti útočníkovi tak rychle, jak to jen šlo, odlepil se od země a jeho pravačka se ocitla na Irově pravém rameni. Potom bleskurychlým a dokonale nacvičeným pohybem natáhl pravou paži co nejvýš a přetočil vlastní rameno dopředu, aby mohl zarýt prsty do příslušného místa. Objal zezadu Slatteryho krk, takže se jeho ruka vynořila Irovi zleva před obličejem. Zahákl mu ji pod bradou, sevřel v pěsti pravý límec Dougalovy ragbyové mikiny, stáhl mu ho dozadu přes krk, vzadu mu jej omotal kolem šíje a nakonec jej uchopil levou rukou.

„Kurva, bojuj jako chlap, ty zasranej…“

Další Dougalova slova přešla v přidušené chroptění. Gentry mu utáhl límec jako škrtidlo a rdousil ho jeho vlastní mikinou. Pravou ruku mu ovinul kolem krku, jako by ho objímal, obě nohy obtočil kolem mužových zad a vší silou se držel. Levačkou zatím nepřestával tahat za mikinu, která se zarývala boxerovi do tlustého hrdla.

Slatteryho se zmocnila panika, že už se nenadechne. Potácel se po bytě, kulhal na bolavém koleni, vrazil amerického zabijáka zády do okenního skla, praštil s ním o stěnu tak silně, až prolomil sádrokarton a shodil na podlahu laciné imitace litografií kníratých boxerů bez rukavic, a nakonec mu otloukl bok o těžké dřevěné dveře.

V tu chvíli se zpoza dveří ozvalo bušení, které přehlušilo všechny rány, funění i řev. Nějaká žena zoufale volala a ptala se, jestli je pan Slattery v pořádku. A zda nemá dojít pro pomoc. Dougal nemohl mluvit. Natáhl levou ruku po zástrčce dveří, ale s ubývajícím kyslíkem v plicích ho opouštěly síly. Právě když se mu podařilo dosáhnout na zástrčku prstem, hmitl Court pravačkou dozadu, zacvakl bezpečnostní zámek a odrazil se ode dveří nohama.

Oba muži se skáceli na podlahu uprostřed bytu.

Přestože Slattery nemohl dýchat, měl v sobě pořád dost bojovnosti. Podařilo se mu vzepřít na nohou a převalit se na Courta. Ale ten ho nehodlal za žádnou cenu pustit. Využil setrvačnosti, překulil se a znovu dostal soupeře pod sebe. Třicet vteřin na sebe vrčeli a kopali se mezi troskami rozbitého nábytku a zařízení malého bytu. Gentry přehodil obě nohy přes Slatteryho ruku, ale druhá pěst ho nepřestávala zběsile bušit do zad a do temene.

Velký Ir se jej pokusil udeřit hlavou, ale oba muži měli lebky přitisknuté k sobě a nebyl tu žádný prostor, jenž by Slatterymu umožnil zaklonit hlavu a uhodit s ní dopředu.

A pak se boj zpomalil. A nakonec ustal.

Court dál svíral hrdlo své oběti, ale trochu se nadzvedl, aby si prohlédl Slatteryho obličej. Ir měl vytřeštěné oči, jeho tvář byla neskutečně rudá a pokrytá potem, který byl cítit po whisky, octu a tělesném pachu. Court se nad ním skláněl. Ze rtů pořezaných sklínkou od whisky mu kapala jeho vlastní krev. Rudé skvrny třísnily Irovo čelo a barvily do červena potůčky potu stékající mu do očí.

Vypoulené bulvy slabě zamrkaly.

Court mu o něco uvolnil ragbyovou mikinu. Dougal rychle nasál vzduch, zakuckal se a zasípal.

Gentry měl obličej jen pár centimetrů od jeho. Vysílený nelítostným zápasem dokázal hovořit jen mezi jednotlivými nádechy. „Ten kluk, tvůj kluk… s Downovým syndromem… Nevymyslel sis ho?“

Slattery měl jazyk oteklý a hrdlo téměř neprůchodné. Vykašlával krvavý hlen. „Ne, přísahám.“

Court přikývl. Otřel si pot z čela. Neměl daleko k hyperventilaci a při řeči stále lapal po dechu. „Dobře… dobře. Neměj strach. Postarám se o něj. Bude v pořádku.“

Ir k němu obrátil vytřeštěné oči. Slzy se mísily s krví, která mu stékala po obou stranách obličeje. Jak vzlykal, teklo mu z nosu. Přikývl a navzdory sevřenému hrdlu ze sebe vypravil: „To je úžasný, chlapče. Beru to zpátky. Máš srdce. Seš dobrej chlap.“

„Jo.“ Court přiblížil konečky prstů k jeho čelu. „To tedy jsem,“ řekl a jemně mu odhrnul zpocené šedivé vlasy.

Znovu přikývl.

„Jsem úplnej světec.“

Rychlým pohybem sebral pistoli z místa těsně vedle sebe na podlaze, kde ležel, vrazil tlumič Dougalovi Slatterymu do masitého krku a vypálil jedinou ránu skrz bradu, jazyk, patro a nosní dutinu až do mozku. Devítimilimetrový projektil s dutou špičkou chvíli tančil čtyřiapadesátiletému Irovi uvnitř lebky, až se konečně zastavil za levým uchem. Slatteryho vystouplé oči se zaleskly a i ve smrti zůstaly zeširoka otevřené.

Court se svezl z Irovy hrudi a padl na záda na podlahu vedle mrtvoly. Byl vyčerpaný, vyždímaný, zbavený veškeré energie i emocí. Tvář ho pálila od úderu pěstí, cítil bolest v břiše a v noze, tam, kde ho loni v zimě pobodali a postřelili.

Společně se Slatterym leželi uprostřed trosek malého bytu a oba nepřítomně zírali do nízkého stropu.

PĚT

Člun sloužící k vylodění posádky vyplul z mlžného oparu necelý kilometr od břehu. Litevská nákladní loď, která Courta dopravila do zeleného Irska a zase zpět, se mezitím v mlze otočila k severu a s motory na plný chod vyrazila do domovského přístavu. Court stál na přídi malého člunu a upíral oči k dokům gdaňských loděnic před sebou. Byl jediným pasažérem.

Přitom nepřestával hovořit do satelitního telefonu.

„Paulusi, chci, aby to bylo jasné. Kromě tvé provize půjde každý cent na toho pacienta. Je mi jedno, jak to uděláš. Prostě to udělej.“

„To není problém. Můžeme založit malou nadaci. S pravidelnými automatickými převody ve prospěch ústavu. Prověřil jsem to, jak jste chtěl. Je to nejlepší zařízení v Irsku pro lidi s takovou diagnózou.“

„Výborně.“

Court se odmlčel. Z rozhovoru vycítil napětí. „Pane, jistě chápete, že budu muset kontaktovat sira Donalda.“

„Klidně. A když už s ním budeš mluvit, řekni mu tohle. Ty peníze nejsou jeho. Nejsou ani moje. Patří tomu klukovi. Jen ať se jich zkusí dotknout, a já ho…“

„Herr Lewis, prosím, abyste se zdržel výhrůžek na adresu sira Donalda. Je to můj zaměstnavatel. Mou povinností je sdělit mu všechno, co řeknete…“

„S tím počítám. Klidně mu to cituj slovo od slova. Jestli se toho účtu dotkne, jestli do něj jen strčí nos, zaklepu mu na dveře.“

„Pane Lewisi, prosím…“

„Víš, na čem jsi, Paulusi.“

„Zcela určitě bude respektovat vaše přání. A já budu s účtem nakládat tak, jak bylo dohodnuto. Z prostředků si strhnu jen obvyklou provizi.“

„Danke.“

„Bitte schön. Sir Donald vás má velmi rád, Herr Lewis. Nevím přesně, proč se vaše cesty rozešly, ale věřím, že byste si někdy mohli spolu sednout a…“

„Sbohem, Paulusi.“ Následovalo zklamané ticho a zdvořilé rozloučení: „Auf Wiedersehen, Herr Lewis.“

Gentry uložil telefon do plátěné kabely a zaměřil veškerou pozornost na novou hrozbu před sebou.

Zaregistroval ji už na vzdálenost tří set metrů: velké černé auto parkující v přístavu. Z dvou set metrů nerozeznal víc než to, že se o vozidlo opírají nějaké šedé postavy. Ze sto padesáti metrů už dokázal určit, že jsou čtyři – samí velcí chlapi. Na padesát metrů poznal, že jsou to Slované, mají na sobě obleky a auto je limuzína neznámé značky.

Byli to Sidovi lidé, kteří ho přišli vyzvednout a vyvézt na projížďku, a to Courta rozzuřilo. Měl v plánu vystoupit tady v Gdaňsku, na pár dní se ztratit na polském pobřeží a se Sidem se spojit přes webovou stránku Ural Mountain Tours teprve, až bude v pohodě a připravený. Jeho bývalý chlebodárce, sir Donald, ho nikdy nenutil k osobnímu kontaktu, ale tyhle gorily vyslané jeho současným – a brzy rovněž bývalým – šéfem ho sem bezpochyby přijely ohlídat a ujistit se, že se Gentry mírumilovně dostaví k trůnu svého lenního pána a poklekne před ním.

„Srát na to na všechno,“ řekl Court nahlas, když byl dvacet metrů od nich. Muži se zvedli z kapoty limuzíny, zahodili cigarety na zem a zašlápli je podrážkou. Court si všiml, jak se jim na krku lesknou zlaté řetízky. Chlapci z ruské mafie. Kdo jiný? Popošli až na okraj přístaviště, stáli těsně u vody, aby mu zabránili v útěku, až člun přistane.

Jako by to bylo možné.

Court se rozhlédl oběma směry po přístavišti, aby zjistil, zda má kam utéct.

Ne. Do prdele.

Vystoupil z rozkymáceného člunu na plovoucí molo a stanul tváří v tvář čtyřem gorilám. Neprohodili spolu ani slovo. Jediná komunikace mezi pěticí mužů probíhala skrze pohledy nabité testosteronem. Všech pět jich bylo „ve službě“ a žádný nebyl nijak zvlášť nadšený, že tu musí trčet. Zack Hightower, Courtův bývalý velitel z divize CIA pro speciální úkoly, někdejší příslušník SEAL s nevymáchanou hubou, tomu říkal „poměřování pér“. Byl to drsný, ale přesný popis toho, co dělají chlapi, když chladnými pohledy navzájem odhadují svou sílu a zdatnost a zároveň vystavují na odiv tu svou.

Court si pomalu rozepnul kabát a odhalil pažbu devítimilimetrového makarova, který se mu houpal u boku. Jeden z mladších Rusů vykročil vpřed a vytrhl mu zbraň z pouzdra. Posměšně se přitom šklebil, jako by pistoli objevil sám. Pak Courta zepředu dozadu ohmatal, vytáhl mu nůž z kapsy a vsunul si ho do své. Prohlédl i plátěnou kabelu na Gentryho rameni, vzal z ní satelitní telefon a i ten si strčil do kapsy. Nic dalšího zajímavého nenašel. Spokojený s tím, že Šedého muže odzbrojil, ustoupil stranou a netrpělivým gestem Američanovi pokynul, aby pokračoval dál k autu.

Court si sundal kabelu z ramene a hodil ji jednomu z chlapů, aby se mu o ni postaral. Taška zasáhla tlusťocha do hrudi, nechal ji spadnout na zem. Jeho ledový pohled neuhnul ani neztratil nic ze své vražednosti.

Gentry si nemohl pomoct. Zašklebil se, udělal krok a se zachechtáním kabelu zase sebral. Pak došel k černé limuzíně, otevřel zadní dvířka a nastoupil.

Hodinu nato už byl ve vzduchu. Na Mezinárodním letišti Lecha Wałęsy na něj i na jeho doprovod čekal lehký firemní letoun Hawker 400. Žádná pasová ani celní kontrola. Courta se nikdo na nic neptal a nevyžadoval od něj žádné doklady. Hawker vystřelil skrz mokré mraky na jasnou dopolední oblohu nad Polskem. V kabině pro sedm osob s ním seděli ti čtyři z přístavu. Ukázali mu, kde jsou v letadle uloženy potraviny a alkohol, a lámanou angličtinou mu oznámili, že let potrvá jen dvě hodiny. Neprozradili mu, kam mají namířeno, ale to ani nemuseli.

Court to věděl. Vezli ho k šéfovi a šéf žil v Petrohradu.

Opřel se, relaxoval, usrkával vodu z plastové láhve a poslouchal, o čem se Sidorenkovi nohsledi baví. Před desíti, dvanácti lety rozuměl Court rusky docela slušně, ale od té doby utrpěly jeho znalosti značné trhliny. Když se teď více než hodinu se zavřenýma očima soustředil na tlachání svého doprovodu, měl pocit, že se jeho mozek na téměř nesrozumitelný jazyk znovu nalaďuje.

Mohl si být celkem jistý, že Sid a jeho lidé nemají tušení, že by mohl umět třeba jen jediné slovo rusky. A napadlo ho, že by v následujících hodinách mohl využít jejich nevědomost ve svůj prospěch.

Těsně po poledni se hawker naklonil na křídlo, začal klesat a přistál. Courtův předpoklad, že míří do Petrohradu na schůzku se svým zaměstnavatelem, se potvrdil, když při sestupu zahlédl z okénka vlevo Finský záliv. Poznal i letiště – Rževka se nacházela východně od města a spojení s centrem nebylo tak pohodlné jako z hlavního mezinárodního letiště, ale Court už tu byl, a ne jednou.

Za starých časů, před deseti, možná i víc lety, žil Gentry sám a pod falešným jménem v cizině a působil jako jednočlenné komando CIA. Teoreticky mohly jeho mise probíhat kdekoli na zeměkouli, ať už na přátelském, nebo nepřátelském území, ale v praxi operoval celkem stabilně v bývalém SSSR. Rusko, Ukrajina, Litva, Gruzie, Tádžikistán: CIA měla důvody, proč posílat samostatné agenty do divočiny Východu, aby tam sledovali, stíhali a někdy i zabíjeli obchodníky se zbraněmi nebo tajnými plány jaderných zbraní. Nějakou dobu to vypadalo, že to jediné, co je za někdejší železnou oponou na prodej, jsou přeživší upomínky na zbraně hromadného ničení, které po sobě zanechala bývalá říše zla. A právě tak se zdálo, že Court Gentry i další dvojití agenti budou navěky pověřováni stejným úkolem: vypravit se tam, sledovat vytipovaný cíl, podat zprávu o jeho aktivitách, případně u něj doma instalovat odposlouchávací zařízení, případně podplatit jeho přátele, případně mu podstrčit důkazy, které by jej usvědčily ze zločinu.

Anebo ho zabít.

Jenže to byla devadesátá léta. Staré dobré časy. Doba před 11. zářím.

Court od té doby navštívil Petrohrad pouze jednou, v lednu 2003. Tehdy byl členem Zvláštní jednotky GS, krycím označením Golf Sierra alias Gauneři a Sráči: tento paramilitární tým, který obstarával tajné operace a spadal pod divizi CIA pro speciální úkoly, lovil teroristy a jejich spolupracovníky po celém světě. Court tehdy přiletěl spolu s Gaunery a Sráči agenturním letadlem právě na toto letiště. Část týmu zůstala v bezpečném domě na venkově, zatímco on a Zack Hightower se ubytovali v zanedbaném činžáku jen pár bloků od nóbl hotelů na Něvském prospektu. A pak, třetí týden pobytu ve městě, se všichni nalodili na gumový taktický člun Zodiac a pronikli na nákladní loď opouštějící petrohradský přístav. Na palubě měl být jaderný materiál pro Husajnův Irák. Ve skutečnosti vezla loď konvenční zbraně – věci, které dělají prásk, ale ne bummmm, jak to tehdy do Langley ze svého satelitního telefonu ohlásil Zack Hightower. Dostali rozkaz nechat zbraně tam, kde jsou, opustit loď a vypadnout z Ruska. Bylo to celé zmatené, ale později to svým způsobem začalo dávat smysl: to když byla právě tato zásilka „objevena“ v irácké Basře a předhozena médiím i s ruskými nápisy na bednách a vším ostatním. CIA sledovala loď až do Iráku, náklad byl monitorován satelitem. Příslušníci námořní pěchoty, kteří ji našli, dostali přesné pokyny, kde ji hledat, a skutečnost, že tím zatopili Rusku, aspoň trochu pozvedla jejich nadšení pro americké angažmá v této zemi. Ne moc, ale přece jen.