ÚSVIT TEMNA

C. S. Pacat

DARK RISE

Text copyright © 2021 by Gatto Media Pty Ltd

Map copyright © 2021 by Svetlana Dorosheva

All rights reserved.

Translation © Anna Vrbová, 2023

ISBN 978-80-242-8834-5

Obsah

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Poděkování

Pro Mandy

Říkám si,

jestli jsme obě nepotřebovaly sestru

Prolog

Londýn 1821

„Probuďte ho,“ řekl James a drsně vyhlížející lodník okamžitě nadzvedl dřevěné vědro, které držel v ruce, a jeho obsah vychrstl do tváře bezvládnému spoutanému muži.

Voda se o Marcuse rozpleskla a probrala ho, rozkašlal se a zalapal po dechu.

Navzdory tomu, že z něj crčela voda, vězel v řetězech a byl celý zmlácený, uchoval si Marcus vznešenost, připomínal udatného rytíře z nějaké vybledlé tapiserie. Arogance Správců, pomyslel si James. Vznášela se v útrobách nákladní lodi Simona Creena stejně jako smrdutý opar nad řekou, přestože řetězy Marcusovi neumožňovaly žádný pohyb.

Dole v nákladním prostoru to vypadalo jako uvnitř velryby s dřevěnými žebry. Strop tu byl nízký. Žádná okna. Světlo vydávaly jen dvě lampy, které tu zavěsili lodníci, když sem asi před hodinou Marcuse dovlekli. Venku byla pořád tma, ale to Marcus nemohl vědět.

Zamrkal mokrými řasami. Prameny tmavých vlasů, z nichž odkapávala voda, mu padaly do očí. Na sobě měl roztrhané zbytky livreje svého řádu, stříbrnou hvězdu potřísněnou špínou a krví.

James sledoval rostoucí hrůzu v Marcusových očích, jakmile si uvědomil, že je pořád naživu.

Věděl to. Marcus věděl, co ho čeká.

„Takže Simon Creen měl o Správcích pravdu,“ řekl James.

„Zabij mě.“ Marcusovi slova zaskřípala v krku, jako by mu až při pohledu na Jamese plně došlo, co se děje. „Zabij mě. Jamesi. Prosím. Jestli jsi mě měl někdy aspoň trochu rád.“

James poslal pryč lodníka, který dosud stál vedle něj, a počkal, až muž odejde. Pak už se ozývalo jen vrzání dřeva a šplouchání vody a oni s Marcusem osaměli.

Marcus měl ruce spoutané za zády. Stál kvůli tomu nemotorně rozkročený, protože mu dělalo potíže držet rovnováhu. Tlusté řetězy, které mu nedopřávaly žádnou vůli, ho poutaly ke čtyřem těžkým kovovým nosníkům. James pohledem přelétl po masivních, bytelných železných článcích.

„Všechny ty přísahy. Nikdy jsi doopravdy nežil. Nepřál sis někdy zkusit, jaké je to být se ženou? Nebo s mužem?“

„Myslíš jako ty?“

„Ty klepy,“ řekl James nevzrušeně, „nejsou pravdivé.“

„Jestli jsi někdy k někomu z nás něco cítil…“

„Zatoulal ses moc daleko od stáda, Marcusi.“

„Snažně tě prosím,“ řekl Marcus.

Řekl to, jako by snad na světě fungoval systém cti, jako by v druhém stačilo oslovit jeho lepší já a jeho dobrota převážila.

Ta bohorovnost Jamese dopálila.

„Tak tedy pros. Pros mě na kolenou, abych tě zabil. Udělej to.“

James nečekal, že by ho Marcus poslechl, ale on to pochopitelně udělal – nejspíš se v tom vyžíval, klečet v mučednickém sebeobětování. Marcus byl Správce, strávil celý život ctěním přísah a dodržováním pravidel, věřil ve slova jako ušlechtilost, pravda a dobro.

Marcus se neobratně rozpohyboval, protože se mu bez rukou špatně hledala rovnováha, až nakonec s obtížemi zaujal v řetězech novou polohu s hlavou svěšenou a koleny rozkročenými na prkenné podlaze.

„Prosím. Jamesi. Prosím. Kvůli tomu, co ze Správců zbylo.“

James shlédl na skloněnou hlavu, na tu pohlednou zbitou tvář mladíka, který byl pořád tak naivní, že doufal, že z toho vyvázne.

„Budu stát po Simonově boku,“ řekl James, „až vymýtí řád Správců. Nepřestanu, dokud nezmizí každý, kdo by stanul ve vaší Síni, dokud se nezachvěje a nezhasne poslední z vašich světel. A až přijde temnota, budu stát vedle toho, kdo tomu všemu bude vládnout.“ James zřetelně vyslovoval. „Ty si myslíš, že jsem k tobě něco cítil? Zapomínáš, kdo jsem.“

V tu chvíli Marcus vzhlédl a z očí mu sršely blesky. To bylo jediné varování, kterého se Jamesovi dostalo. Marcus zabral, zmobilizoval veškerou sílu, svaly se mu napjaly a vyboulily, železo se mu zarylo do masa…

… po celou jednu hrozivou chvíli železo úpělo a hýbalo se…

Marcus zasténal a jeho tělo to vzdalo. Z Jamesova hrdla se vydral úlevný smích.

Správcové byli silní. Ale ne dost.

Marcus ztěžka oddychoval. V očích měl zlost. Za ní se ukrýval strach.

„Ty nejsi Simonova pravá ruka,“ řekl Marcus. „Jsi jeho červ. Jeho nohsled. Kolik z nás jsi zabil? Kolik Správců kvůli tobě zemře?“

„Všichni kromě tebe,“ řekl James.

Marcus zpopelavěl a James si na okamžik pomyslel, že znovu začne žadonit. To by si vychutnal. Jenže Marcus na něj jen zíral v tíživém tichu. To pro tuhle chvíli stačilo. Než tohle všechno skončí, Marcus bude prosit znovu. James neměl zapotřebí ho k tomu pobízet. Stačilo si počkat.

Marcus bude prosit, ale sem na Simonovu loď mu nikdo na pomoc nepřijde.

James se spokojeně obrátil a zamířil k dřevěným schodům vedoucím na palubu. Už měl nohu na prvním schodu, když se za ním ozval Marcusův hlas.

„Ten chlapec je naživu.“

Jamese silně roztrpčilo, že ho ta poznámka přiměla zastavit. Zakázal si však otočit se, podívat se na Marcuse, skočit mu na vějičku. Promluvil klidným hlasem a zároveň pokračoval po schodech na palubu.

„To je ta potíž s vámi Správci. Pořád máte pocit, že existuje naděje.“

Kapitola první

O tři týdny později

Will zahlédl Londýn před východem slunce, les černočerných siluet stěžňů na řece, rýsující se proti jen o stupínek světlejší obloze spolu s nakládacími kladkostroji, lešením, komíny a kouřovody.

Doky se probouzely. Na levém břehu se odemkla a otevřela první vrata skladu. Shromáždění muži vykřikovali jména v naději, že budou vybráni na práci. Další už stáli na plochých člunech a svíjeli lana. Nějaký muž v saténové vestě hlasitě pozdravil předáka. Tři děti s vyhrnutými nohavicemi tahaly z bahna měděný hřebík, hrudku uhlí, kousek provazu, kost. Opodál seděla u sudu žena v těžké sukni a vyvolávala nabídku dnešního zboží.

Na nákladním říčním člunu, který si pomalu razil cestu vpřed černou vodou, se Will propletl mezi svázanými sudy s rumem, připravený vyskočit na břeh. Jeho úkolem bylo hlídat, aby provazy, jimiž byly svázané sudy, nikam nesklouzly, a pak je uvázat ke kladkostroji, případně se s jejich tíhou nějak vypořádat a náklad vyložit ručně. Will nebyl pořízek jako mnozí z přístavních dělníků, ale zato byl pracovitý. Klidně se nechal zapřáhnout do provazů, tahal a pomáhal nosit pytle na vůz nebo do člunu.

„Molo před námi, přirazte!“ zvolal Abney, kapitán člunu.

Will přikývl a chytil lano. Během dopoledne vyloží člun a pak si dají půlhodinovou přestávku, muži si budou posílat dýmky a alkohol. Svaly měl bolestivě namožené už teď, ale brzy si najde rytmus, s jehož pomocí to zvládne. Na sklonku dne dostane tvrdou kůrku chleba a horkou hrachovou polévku z kotlíku. Už teď se na to těšil, představoval si hřejivou chuť polévky a tetelil se štěstím, že má rukavice bez prstů, díky nimž má navzdory chladu ruce v teple.

„Nachystej lana!“ Sám Abney už jedno lano držel v ruce, kousek od Willova uzlu, a tváře měl zrudlé alkoholem. „Crenshaw chce mít člun před polednem vyložený.“

Člun ožil. Zastavit třicetitunový člun jen s využitím proudů a tyčí bylo těžké i za světla, natožpak za tmy. Příliš rychle a zlomí se tyče, příliš pomalu a nabourají do mola, až budou lítat třísky. Členové posádky zabořili tyče do nánosů bahna na dně řeky a zabrali, napjali síly proti těžké váze celého člunu.

„Přivažte ji!“ zazněl pokyn k zajištění lodi před vykládkou.

Loď zpomalila a zastavila, na temné vodě se sotva znatelně pohupovala. Lodníci odložili tyče, vyhodili vyvazovací lana pro připoutání, přitáhli člun co nejtěsněji k molu a nakonec lana zauzlovali.

Will ze člunu vyskočil jako první, hodil smyčku svého vyvazovacího lana kolem pacholete a pomohl těm ve člunu přitáhnout loď až k molu.

„Předák bude dneska popíjet s rejdařem,“ řekl George Murphy, Ir s mohutným vousem, který tahal za lano vedle Willa. Téma, které probírali všichni chlapi z doků – práce a jak ji získat. „Možná nám nabídne další práci, až budeme hotovi s tímhletím.“

„Když se napije, tak se snaží, ale někdy se taky nezadaří,“ řekl Will a Murphy se pobaveně uchechtl. Will už nedodal většinou.

„Říkal jsem si, že bych ho potom zkusil odchytit, jestli by mě třeba nenajal,“ řekl Murphy.

„Lepší než přešlapovat před vraty a doufat, že tě pro dnešek vyberou na práci,“ souhlasil Will.

„Třeba by se dokonce poštěstil kousek masa na neděli…“

Prásk!

Will se prudce otočil a viděl, jak se jedno lano uvolnilo z oka a vylétlo do vzduchu.

Na lodi bylo třicet tun nákladu, nejen rum, ale taky korek, ječmen a střelný prach. Lano se bleskově vyvléklo z železných kruhů a všechen náklad uvolnilo, trhající se plátno, koulející se a valící se sudy. A přímo na Murphyho. Ne…!

Will se k Murphymu vrhl a odstrčil ho mimo lavinu, zároveň však ucítil palčivou bolest, když ho jeden sud trefil do ramene. Zadýchaně se zvedl, vzhlédl k Murphyho překvapenému obličeji a neskutečně se mu ulevilo, že je muž naživu. Jen mu ulétla čepice a odhalila spláclé vlasy nad mohutným vousem. Okamžik na sebe s Murphym jen zírali. Pak si oba naráz uvědomili rozsah té pohromy.

„Vytáhněte je! Vylovte je z vody!“

Muži kolem sebe cákali a zoufale se snažili zachránit náklad. Také Will se plácal ve vodě a postrkoval sudy k oblázkovému břehu. Bolesti v rameni si nevšímal. Těžší bylo vytěsnit vzpomínku na letící provaz a na Murphyho stojícího v cestě valícím se sudům. Zabilo by ho to. Snažil se soustředit na vysypaný náklad. Jak moc je poškozený? Korek plaval a sudy s rumem byly vzduchotěsné, zato ledek se ve vodě rozpouští. Až vypáčí sudy se střelným prachem, najdou ho znehodnocený?

Přijít o plný člun střelného prachu – co by to znamenalo? Položil by se Crenshawův obchod, kdyby se jeho jmění utopilo v řece?

Nehody byly v docích běžné. Zrovna minulý týden byl Will svědkem toho, jak sebou neočekávaně cukl těžkopádný tažný kůň, zrovna když táhl člun po kanálu, zpřetrhal lana a člun převrátil. Abney zase vyprávěl, jak onehdy praskl řetěz, zabil čtyři muže a poslal ke dnu celý náklad uhlí. Murphy přišel o dva prsty kvůli špatně složeným bednám. Všichni věděli, jak to tu chodí – nebezpečně odbytá práce, hlavně ušetřit.

„To zatracený lano se vyvlíklo!“ nadával Beckett, starší dělník ve vybledlé hnědé vestě zapjaté až ke krku. „Tady.“ Ukazoval na zlomenou úchytku. „Ty.“ Otočil se k Willovi, který stál shodou okolností nejblíž. „Sežeň nám nějaké lano a páčidlo k otevření těch sudů.“ Bradou kývl směrem ke skladišti. „A hni sebou. Každá chvíle nazmar jde z tvého platu.“

„Ano, pane Beckette,“ řekl Will, který věděl, že nemá cenu se hádat.

Za jeho zády už Beckett rozkazoval ostatním, aby se vrátili k práci a nasměrovali záplavu pytlů a beden kolem mokrých sudů na břeh.

Will si pospíšil ke skladu.

Crenshaw měl skladiště v jedné z mnoha velkých cihlových budov, které lemovaly řeku. Bylo plné zboží v sudech a bednách, jež zde vždy jednu nebo dvě noci čekalo, než si našlo cestu do salonů, na jídelní stoly a do kuřáckých dýmek.

Uvnitř byl chladný vzduch prosycený pachem síry uložené ve žlutých bednách, kůží navršených do štosů a také sudů plných přeslazeného rumu. Will si schoval nos do ohbí ruky, když štiplavý závan z hromady čerstvého tabáku přebila dráždivě pronikavá vůně koření, které sám nikdy neochutnal. Před čtrnácti dny strávil v podobném skladišti půl dne taháním beden. Ještě několik dní pak z toho měl kašel, který musel usilovně tajit před předákem. Na odporný puch řeky byl zvyklý, ale z výparů dehtu a alkoholu mu slzely oči.

Dělník s hrubým, pestrobarevným šátkem kolem krku na okamžik přestal skládat fošny. „Ztratil ses?“

„Beckett mě poslal pro nějaké lano.“

„Vzadu.“ Ukázal palcem za sebe.

Will sebral páčidlo, které se válelo u několika starších sudů a hromady provazů páchnoucích dehtem. Pak se začal rozhlížet po volném klubku lana, které by si přehodil přes rameno a odnesl k lodi.

Tady nic, za sudy taky nic… Nalevo zahlédl nějaký předmět zpola zakrytý bílou plachtou. Nebude něco tam? Napřáhl se a stáhl zaprášenou plachtu, která sklouzla na zem a zůstala ležet.

O bednu se opíralo zrcadlo. Bylo kovové a staré, starožitnost z dávných časů, než se zrcadla začala vyrábět ze skla. Bylo celé zprohýbané a flekaté, takže se jeho obraz na kovovém povrchu zrcadlil v neuspořádaných útržcích, matných záblescích bledé kůže a tmavých vlasů. Tady taky nic, pomyslel si a už už chtěl hledat dál, když vtom cosi v zrcadle upoutalo jeho pozornost.

Něco se tam mihlo.

Prudce se otočil, přesvědčen, že zrcadlo odrazilo pohyb někoho za ním. Ale za ním nikdo nebyl. Podivné. Zdálo se mu to? Tenhle konec skladiště byl liduprázdný, jen se tu klikatily dlouhé chodbičky mezi horami beden. Zahleděl se do zrcadla znovu.

Matný kovový povrch byl zašlý stářím a poskvrněný kazy, takže stěží rozeznával sám sebe. Ale i tak to viděl, v matném povrchu zrcadla se cosi pohybovalo a Will zůstal stát jako přikovaný.

Odraz v zrcadle se měnil.

Will zíral a sotva se odvažoval dýchat. Neurčité tvary v zrcadle se mu měnily před očima, objevily se sloupy a široké prostranství… Bylo to nemožné, a přece se to dělo. Odraz se měnil, prostor, do nějž bylo zrcadlo otočeno, jako by byl součástí nějakého pradávného místa a v dosahu nebyl nikdo, kdo by mu zakázal přistoupit blíž a pohlédnout do minulosti.

V zrcadle byla jakási dáma. To bylo první, co viděl, nebo si myslel, že vidí, a pak zlaté světlo svíčky vedle ní a zlatý odlesk jejích vlasů, spletených do jediného copu, který jí přes rameno splýval až k pasu.

Něco psala, rozeznával iluminovaná písmena na stránkách se zářivě barevnými okraji a zdobnými počátečními písmeny plnými postaviček. Její pokoj ústil na balkon ponořený ve tmě, měl klenuté stropy a vedly z něj nízké schody – nějak to věděl – do zahrad. Nikdy ten výhled nespatřil, ale v nitru měl uloženou vzpomínku na zelenou večerní vůni a tmavé pohyby stromů. Instinktivně přistoupil blíž, aby líp viděl.

Dáma přestala psát a otočila se.

Měla oči jako jeho matka. Dívala se přímo na něj. Potlačil nutkání ustoupit.

Přicházela k němu a za její róbou se po zemi táhla vlečka. Viděl svíčku ve svícnu, který držela v ruce, a blyštivý medailonek kolem jejího krku. Přiblížila se natolik, že stáli téměř tváří v tvář. Najednou měl pocit, že je dělí sotva vzdálenost natažené ruky. Napadlo ho, že v jejích očích co nevidět uvidí odraz vlastní tváře, dvojitý odraz velikosti plamenu svíčky.

Místo toho v jejích očích spatřil dvojici stříbrných a zbrusu nových zrcadel.

Zježily se mu chlupy na rukou a z podivnosti toho zjevení mu přejel mráz po zádech. Stejné zrcadlo… dívá se do téhož zrcadla…

Ozval se hlas: „Kdo jsi?“

Trhl sebou, klopýtl a současně si uvědomil – jak pošetilé –, že hlas nevyšel ze zrcadla, ozval se za jeho zády. Jeden ze skladištních dělníků si ho podezřívavě měřil ve světle zvednuté lampy. „Vrať se do práce!“

Will zamrkal. Před očima měl sklad plný vlhkých beden, nezajímavý a obyčejný. Zahrady, vysoké sloupy i dáma byly pryč.

Jako by pominulo kouzlo. Zdálo se mu to? Způsobily to skladištní výpary? Pocítil nutkání si promnout oči, napůl toužil pustit se za obrazem, který viděl. Jenže zrcadlo bylo jen zrcadlo, odráželo všední svět kolem něj. Vidění zmizelo: fantazie, sen, hra světel.

Will ze sebe setřásl omámení, přinutil se kývnout a odpověděl: „Ano, pane.“

Kapitola druhá

Otálení ve skladu Willovi vyneslo třítýdenní snížení platu a přeřazení na nejtěžší práce v docích. Zaťal zuby, aby to vydržel, přestože ho pálily svaly a v žaludku měl křeče z hladu. První tři dny Will vybíral dno a zvedal břemena a pak ho poslali ke kolu, kde spolu se šesti mnohem většími muži ve skladu lopotně otáčel ohromným dřevěným válcem, jehož kladky zvedaly obrovské bedny šestnáct stop do vzduchu, až ho z té dřiny pálily nohy. Každou noc se vrátil do anonymní, přecpané noclehárny tak vyčerpaný, že na zrcadlo a podivné věci, které v něm spatřil, ani nepomyslel, tak vyčerpaný, že se jen svalil na špinavý slamník a spal.

Nestěžoval si. Crenshaw si obchod udržel. Will tuhle práci chtěl. I se sníženou mzdou byla práce v docích lepší než to, jak se protloukal, když poprvé přišel do Londýna. Trávil dny tím, že žadonil o zbytky jídla, než se naučil sbírat špačky od cigaret, sušit je a pak je prodávat přístavním dělníkům jako tabák do dýmek. A právě tihle muži mu řekli, že když je člověk připravený tvrdě pracovat, může se v docích nechat najmout na pomocné práce.

Teď, dlouho poté, co zazněl zvon a ostatní chlapi odešli, Will hodil poslední pytel ječmene na hromadu. Dneska pracoval za trest dvojnásobným tempem a bez přestávek, aby vynahradil čas, o nějž se člun zpozdil. Slunce zapadalo a na březích bylo čím dál míň lidí, jen poslední opozdilci dokončovali práci.

Už se stačilo jen odepsat u předáka a po zbytek večera měl volno. Pak zamíří na hlavní ulici, kde se zdržovali prodejci s jídlem, kteří za dobrou cenu nabízeli dělníkům kus žvance. To, že skončil pozdě, znamenalo, že propásl naběračku hrachové polévky, ale měl minci, za kterou si koupí horkou bramboru ve slupce, která mu dodá energii na příští den.

„Předák je vepředu.“ Murphy kývl bradou proti proudu.

Will přidal do kroku, aby předáka zastihl. Zahnul za roh, zavolal na rozloučenou Beckettovi a posledním dělníkům, kteří už se potáceli směrem k hostinci. Will kráčel po nábřeží a pod nohama mu křupaly kamínky. V dálce viděl prodejce pečených kaštanů, který voláním nabízel své zboží opozdilým dělníkům, zatímco mu oheň problikávající dírami ve spodní části výhně ozařoval vousatou tvář. Pak Will došel na prázdné molo.

A teprve tehdy se pořádně rozhlédl a zjistil, kde vlastně je.

Mezitím se tak setmělo, že už muži zapalovali tukové lampy, které syčely a prskaly. Ty však Will nechal za sebou. Jedinými zvuky tu bylo šplouchání černé vody o konec mola a vzdálené výkřiky z lodi prohrabávající dno, která pomalu vyplouvala z kanálu na řeku a táhla za sebou síť se vším možným. Molo bylo úplně opuštěné, bez známky života.

Až na tři muže napůl schované ve stínu za postranicí nepoužívaného člunu.

Will nedokázal určit okamžik, kdy si to uvědomil, ani co ho k tomu vedlo. Po předákovi tu nebylo ani stopy. V dosahu nebyl nikdo, kdo by slyšel volání o pomoc. Tři muži vystupovali ze člunu.

Jeden z nich pohlédl vzhůru. Přímo na něj.

Našli mě.

Věděl to okamžitě, poznal cílevědomý pohled jejich očí, způsob, jakým se rozmístili, když vylézali ze člunu, aby mu zastoupili cestu.

Willovi vyskočilo srdce až do krku.

Jak? Proč tu jsou? Co ho prozradilo? Žil sám pro sebe. Držel se při zemi. Jizvu na pravé ruce schoval pod bezprstými rukavicemi. Občas si ji musel promnout, aby rozhýbal prsty, ale když to dělal, dával si dobrý pozor, aby to nikdo neviděl. Ze zkušenosti věděl, že člověka může zradit i to nejnepatrnější gesto.

Možná to tentokrát byly rukavice samotné. Anebo byl prostě neopatrný, bezejmenný kluk v docích, který nebyl tak bezejmenný, jak doufal.

O krok ustoupil.

Nebylo kam jít. Zvuk za ním – přicházeli další dva muži, aby mu zablokovali cestu, tmavé postavy, které nepoznával. Zato poznával sehraný postup, jakým se muži pohybovali, jak se rozestupovali, aby mu zabránili v útěku.

Byla to ohavně známá součást jeho nového života, stejně jako pohled, jak matka leží na zemi v kaluži krve a on netuší proč, jako měsíce schovávání se bez sebemenšího ponětí, proč ji zabili a co chtějí po něm. Vybavil si poslední slovo, které mu matka řekla.

Uteč.

Tryskem vyrazil jedinou cestou, kterou spatřoval, k hromadě beden nalevo od skladiště.

Vyskočil na bedny a zoufale se sápal výš. Po kotníku mu chňapla ruka. Nevšímal si jí. Nevšímal si ani paniky, která se ho zmocňovala, až se celý třásl a rozbušilo se mu srdce. Teď by to mělo být jednodušší. Neotupoval ho čerstvý žal. Nebyl už tak naivní jako v prvních dnech, kdy nevěděl, jak utíkat a jak se schovávat, nevěděl, že se má vyhýbat silnicím, nevěděl, co se stane, když si dovolí někomu důvěřovat.

Uteč.

Přistál na druhé straně v blátě, ale nebyl čas se válet. Nebyl čas si balit věci. Nebyl čas se ohlížet zpět.

Zvedl se a rozběhl se.

Proč? Proč po mně jdou? Nohy mu čvachtaly na mokré, rozbahněné ulici. Slyšel, jak za ním muži pokřikují. Dalo se do deště a on se naslepo vrhl po kluzké dlažbě do mokré temnoty. Zanedlouho měl šaty úplně promočené, hůř se mu běželo a příliš hlasitě oddychoval.

Nicméně místní bludiště ulic a uliček, kde se pořád něco stavělo, změť lešení, nových budov a nových ulic dobře znal. Zamířil do něj a doufal, že se mu podaří získat dostatečný náskok, aby někam uhnul a schoval se, zatímco muži kolem něj poběží dál. Skrčil se, propletl se mezi prkny a vzpěrami u jedné stavby a naslouchal, jak muži zpomalili a rozprostřeli se, aby ho vypátrali.

Nesmím se prozradit. Naprosto neslyšně proklouzl mezi vzpěrami do prostoru za vysokým lešením šplhajícím po rozestavěné budově. Na rameno mu dopadla ruka, u ucha cítil horký dech a na paži další ruku.

Ne. Will se s bušícím srdcem zoufale bránil, ale když mu na ústech přistála mokrá dlaň, přestal dýchat…

„Nech toho.“ Mužův hlas skoro nebylo slyšet přes déšť, ale Willovi i tak ztuhla krev v žilách. „Nech toho, nepatřím k nim.“

Will jeho slova sotva zaznamenal, snažil se protestovat, ale jeho hlas byl přidušen mužovou těžkou rukou. Jsou tu. Jsou tu. Chytili mě.

„Nech toho,“ opakoval muž. „Wille, copak mě nepoznáváš?“

Matthew? Jakmile muž vyslovil jeho jméno, Will sebou škubl protože ten hlas okamžitě poznal. Obrys jednoho z chlapů od řeky náhle získal podobu člověka, kterého znal.

Will sebou přestal házet a nevěřícně zíral, zatímco chlap pomalu stáhl dlaň z jeho úst. Muž, částečně zastřený deštěm, byl Matthew Owens, matčin sloužící z jejich starého londýnského domu. Z jejich prvního domu, z prvního života, z doby před tím, než se začali stěhovat po různých odlehlých místech a matka mu nikdy neřekla proč, zato byla čím dál neklidnější a ostražitější vůči cizincům a neustále se rozhlížela.

„Musíme zůstat potichu,“ řekl Matthew ještě tlumenějším hlasem. „Pořád jsou nedaleko.“

„Patříš k nim,“ uslyšel se Will říkat. „Viděl jsem tě u řeky.“

Už Matthewa neviděl roky. Najednou byl tady a pronásledoval ho sem od doků, dost dobře ho mohl pronásledovat už od Bowhillu…

„Nepatřím k nim,“ řekl Matthew. „Oni si to jen myslí. Poslala mě tvoje matka.“

Čerstvý nápor strachu. Moje matka je mrtvá. Nahlas to neřekl, jen zíral na Matthewovy šedé vlasy a modré oči. Pohled na známého sluhu ze starého domova v něm probudil dětskou touhu po bezpečí, jako když dítě hledá útěchu u rodiče poté, co se řízlo do ruky. Byl by rád, kdyby mu Matthew řekl, co se děje. Nicméně záchvěv důvěrné známosti z dětství narazil na chladnou realitu jeho života na útěku. To, že ho znám, ještě neznamená, že mu můžu věřit.

„Jsou ti na stopě, Wille. Nikde v Londýně není bezpečno.“ Matthewův tichý hlas zněl v přítmí pod lešením naléhavě. „Musíš se vydat za Správci. Jasná hvězda stále plane, i když je temnota na vzestupu. Ale musíš si pospíšit, nebo tě najdou oni a pak nás temnota pohltí všechny.“

„Ničemu nerozumím.“ Správcové? Jasná hvězda? Matthewova slova nedávala smysl. „Co to je za chlapy? Proč mě honí?“

Matthew cosi vytáhl z kapsy u vesty a podal to Willovi, jako by to bylo zvlášť důležité.

„Vezmi si to. Patřilo to tvé matce.“

Mé matce? Svářelo se v něm tušení nebezpečí s touhou. Chtěl si to vzít. Ta touha ho téměř bolela, dokonce i když si vzpomněl na ty otřesné poslední chvíle, kdy k němu vzhlédla, modré šaty zbrocené krví. Uteč.

„Ukaž to Správcům, budou vědět, co dělat. Už jsou jediní, kdo vědí. Poskytnou ti odpovědi, slibuju. Ale nezbývá moc času. Musím se vrátit, než si všimnou, že jsem pryč.“

Zase to slovo. Správcové. Matthew položil předmět na jedno z prken lešení, které je oddělovalo. Začal ustupovat, jako by věděl, že si Will ten předmět nevezme, dokud tam on bude. Will pevně sevřel lešení za sebou. Nic si nepřál víc než muže, jehož šedé vlasy a roztřepenou saténovou vestu tak dobře znal, následovat.

Matthew se otočil k odchodu, ale na poslední chvíli se zastavil a ohlédl se zpět.

„Udělám, co bude v mých silách, abych je svedl z tvé stopy. Slíbil jsem tvé matce, že tě ochráním zevnitř, a to mám taky v úmyslu.“

A najednou byl pryč, odspěchal směrem k řece.

Will s tlukoucím srdcem osaměl a Matthewovy kroky po chvíli odezněly. Spolu s nimi slábly i zvuky ostatních mužů, jako by se jejich pátrání posunulo dál. Will rozeznával obrysy a tvar předmětu, který mu Matthew zanechal. Cítil se jako divoké zvíře pozorující návnadu v pasti.

Počkej! chtěl za ním zavolat. Kdo jsou ti oni? Co víš o mé matce?

Zíral do deště za Matthewem a pak veškerou pozornost upřel zpět k balíčku na lešení. Matthew ho nabádal ke spěchu, ale Will teď dokázal myslet jen na předmět před sebou.

Opravdu mu ho zanechala matka?

Přistoupil blíž. Jako by ho k němu přitahovalo nějaké lanko.

Balíček byl malý a kulatý, zabalený do proužku kůže. Ukaž to Správcům, řekl Matthew. Jenže Will nevěděl, co jsou Správcové zač ani jak je najít.

Natáhl ruku. Napůl očekával, že se na něj každou chvíli sesypou muži z doků. Napůl očekával, že je to nějaká lest nebo past. Prsty znecitlivělými zimou zvedl balíček. Rozvinul pruh kůže a spatřil otlučený kov. Byla mu taková zima, že v prstech sotva cítil jeho zubaté okraje. Cítil ale jeho váhu, předmět byl nečekaně těžký, jako by byl ze zlata nebo z olova. Will ho natočil ke světlu.

A celý se otřásl.

Byl to nepravidelně kulatý, zprohýbaný, starý rozbitý medailonek. Poznal ho. Už ho viděl.

V zrcadle.

Zíral na tu nemožnou věc ve svých rukou a zmocnila se ho závrať.

Ta dáma měla tentýž medailon kolem krku. Vybavoval si jeho lesk, když se k němu blížila s pohledem upřeným přímo na něj, jako by ho poznávala. Měl tvar pětilistého hlohového květu a blyštěl se jako nové zlato.

Teď však byl jeho povrch matný, popraskaný a nerovný, jako by mezitím uplynuly roky – jako by byl pohřbený a zase vykopaný, byl otlučený a zprohýbaný.

Jenže ta dáma v zrcadle byla jen sen, byla to jen hra světla…

Obrátil medailonek a všiml si, že je na zadní straně něco vyryto. Nápis nebyl v žádném jemu známém jazyce, a přesto těm slovům rozuměl. Jako by byl ten jazyk jeho součástí, jako by vycházel hluboko z jeho nitra, jako by tam byl vždycky, v jeho kostech, na špičce jazyka.

Nemohusevratitanemohusebit

namistotohoditebudumit

Nemohu se vrátit a nemohu se bít

namísto toho dítě budu mít

Nevěděl proč, ale roztřásl se. Ta slova v podivném jazyce ho pálila v hlavě. Neměl by je umět přečíst, ale dokázal to – cítil je. Znovu uviděl oči té dámy ze zrcadla, která jako by se dívala přímo na něj. Oči mé matky. Všechno kolem něj zmizelo, viděl jen tu dámu, s bolestným pocitem si hleděli do tváře. Nemohu se vrátit a nemohu se bít. Jako by to říkala přímo jemu. Namísto toho dítě budu mít. Roztřásl se ještě silněji. „Přestaň,“ vydechl, sevřel medailon do dlaní a ze všech sil si přál, aby vidění ustalo. „Přestaň!“

Zmizelo.

Will zrychleně dýchal. Byl sám, z vlasů mu stékal déšť, čepici i oblečení měl promočené.

Stejně jako předtím zrcadlo i medailonek byl rázem zase obyčejný. Starý, všední předmět, který nevykazoval žádné stopy po tom, co zrovna viděl. Will se zahleděl do míst, kde Matthew zmizel v dešti.

Co to je? Co mu to Matthew dal? Sevřel medailon tak silně, až se mu jeho okraje zaryly do prstů.

Teď byly ulice prázdné. Nikdo neslyšel, jak Will vydechl, když uviděl zjevení v medailonku. Pronásledovatelé se přesunuli jinam. Tohle byla šance uniknout, utéct pryč.

Jenže on potřeboval odpovědi – ohledně medailonku, dámy i mužů, kteří ho pronásledují. Potřeboval vědět, proč se všechno tohle děje. Potřeboval vědět, proč ti muži zabili jeho matku.

Pověsil si medailon na krk a rozběhl se deštěm zpět, až mu od nohou odletovalo bláto. Musí najít Matthewa. Musí zjistit, co mu Matthew neřekl.

Ulice se kolem něj míhaly. Žhnula v něm vzpomínka na oči té dámy v zrcadle.

Když se konečně celý udýchaný zastavil, zjistil, že se vrátil skoro celou cestu až ke skladišti.

Matthew seděl na lavičce pár bloků od řeky. Tahle ulice byla osvětlená líp než ty, z nichž vyběhl, a tak Will viděl, že má Matthew na sobě boty s přezkami, plisované pantalóny, bílou košili a černou vestu.

Will měl tolik otázek, že nevěděl, kde začít. Zavřel oči a zhluboka se nadechl.

„Prosím. Přinesl jsi mi medailonek. Potřebuju vědět, co to znamená. Ti Správcové – co jsou zač? Jak je najdu? A ti chlapi – nechápu, proč po mně jdou, proč zabili mou matku – nerozumím tomu, co mám dělat.“

Ticho. Will mluvil překotně. S prodlužujícím se tichem se jeho touha po odpovědích přetavila v temný záchvěv strachu.

„Matthewe?“ zeptal se tiše. I když už to věděl. Věděl to.

Hustě pršelo a Matthew nepochopitelně seděl venku na dešti. Kabát neměl. Paže mu ochable visely v promočených rukávech. Oblečení se mu lepilo na tělo. Z nehybných prstů mu odkapávala voda. Déšť ho bičoval a stékal mu v čůrcích po tváři, do otevřených úst, přes mrtvé, vyvalené oči.

Jsou tu.

Will vyrazil – nikoli dál ulicí, ale stranou k jakýmsi dveřím v poslední zoufalé naději, že se mu podaří zburcovat majitele nebo se nějak probít dovnitř. Vrazil do vnějších vrat. Ale než se dostal k dalším dveřím, popadla ho za rameno čísi ruka a druhá se mu sevřela kolem krku.

Ne…

Viděl chlupy na paži jednoho muže a na tváři cítil horký dech druhého. Od oné noci to bylo nejbližší setkání s nimi. Jejich obličeje neznal, zato si však s hrůzou všiml něčeho povědomého.

Na spodní straně zápěstí, které se po něm sápalo, spatřil v kůži vypálené písmeno S.

To S už viděl, v Bowhillu. Měli ho na zápěstí vypálené muži, kteří zabili jeho matku. Když nemohl spát, vídal ho před očima, plížilo se mu do snů. Působilo staře a temně, jako starobylé zlo. Teď jako by se na mužově kůži kroutilo, hýbalo, plazilo směrem k němu…

Všechno, co se za posledních devět měsíců na útěku naučil, bylo to tam. Jako by se ocitl zpátky v Bowhillu, když klopýtal pryč od domu a od mužů, kteří ho honili. Tehdy v noci taky pršelo, bylo špatně vidět a člověk snadno zakopl a upadl, Will se škrábal do vršků a s čvachtáním se brodil příkopy. Nevěděl, jak dlouho se takhle pachtil, než se celý mokrý a roztřesený zhroutil. Toužil – jak to bylo hloupé – po matce. Ale ta byla mrtvá a on se k ní nemohl vrátit, protože jí něco slíbil.

Uteč.

Na okamžik se mu zdálo, jako by se po něm to S natahovalo z nějaké temné jámy.

Uteč.

Prudce ho strhli na záda na mokrou dlažbu. Will se pokusil zvednout, přenesl váhu na loket, ale vzápětí polekaně sykl bolestí, když mu ramenem projela bolest a paže pod ním podklesla. Ačkoli sebral veškerou sílu, okamžitě ho přemohli. Před onou nocí v Bowhillu se nikdy nemusel prát a nijak zvlášť v tom nevynikal. Teď ho tiskli k zemi a jeden z mužů do něj systematicky bušil, dokud nezůstal otupěle ležet a sotva dýchal.

„Že tys měl ale snadný život.“ Muž zvedl nohu a šťouchl do Willa botou. „Mamánek, co se schovává za máminy sukně. Ale to je teď pryč.“

Když se pokusil pohnout, začali do něj kopat, znovu a znovu, až se mu zatmělo před očima a přestal se hýbat úplně.

„Svažte ho. Tady jsme skončili, vezměte ho na Simonovu loď.“

Kapitola třetí

„Z cesty, kryso.“

Čísi ruka Violet neurvale strhla dozadu a znemožnila jí tak výhled na podívanou na palubě. Smýkali s ní a strkali ji a ona natahovala krk, aby aspoň něco zahlédla. Přes ramena námořníků toho moc neviděla. Z tlačenice jejich těl bylo cítit očekávání, mořská voda a pot, a tak vyšplhala do lanoví a vklínila paži mezi provazy, aby se tam udržela. Odsud přes změť čepic a šátků poprvé zahlédla Toma, kolem nějž námořníci utvořili na palubě kruh.

Byl čtvrtek a Simonova loď jménem Nimrod kotvila na rušné řece. Byla plně naložená a na hlavním stěžni vlála vlajka se třemi černými psy, Simonovým znakem. Violet na palubě neměla co dělat, ale znala tu loď díky službám, které její rodina Simonovi poskytovala, na což taky byli patřičně hrdí. Nejstarší syn hraběte Sinclaira, muž, jemuž její rodina říkala Simon, měl vlastní titul, lord Crenshaw. V zastoupení za otce řídil výnosné obchodní impérium. Říkalo se, že má větší dosah než král Jiří, rozpínalo se po celém světě. Violet jednou zahlédla i samotného Simona, byla to impozantní postava v drahém černém kabátě.

Dnes u zábradlí hlídkovali muži s pistolemi a další blokovali přístup k molu. Ale všichni ostatní postávali na vyvýšené palubě. Vykládání a zajišťování zboží se pro tu chvíli zastavilo. Z pozorovatelny vysoko v lanoví Violet viděla, jak sebou shromáždění v nepravidelném kruhu nervózně šije. Všichni ti drsní muži se tu sešli, aby byli svědky jisté události.

Tomovi se dostane té cti a bude ocejchován.

Byl do půl těla svlečený, hlavu nezakrytou, tmavě hnědé vlasy mu padaly do obličeje. Klečel na prknech paluby. Hruď mu viditelně stoupala a klesala – dýchal rychle, plný očekávání toho, co mělo za okamžik přijít.

Atmosféra očekávání se vznášela i nad shromážděnými – byla tu cítit i žárlivost, všichni věděli, že si Tom tu poctu zasloužil. Jeden nebo dva muži popíjeli whisky, jako by ji snad potřebovali oni. Chápala jejich pocity. Jako by se ten obřad týkal jich všech. A svým způsobem se jich týkal, bylo to něco jako příslib: Čiň dobře Simonovi, potěš Simona a tohle dostaneš na oplátku.

Jeden lodník přistoupil blíž, na sobě měl hnědou koženou zástěru, jakou nosí kováři.

„Nemusíte mě držet,“ řekl Tom. Odmítl všechno, co mu mělo pomoci překonat bolest – alkohol, pásku přes oči, kus kůže na skousnutí. Prostě poklekl a čekal. Atmosféra byla napjatá k prasknutí.

Tom byl ve svých devatenácti letech nejmladším člověkem, který bude ocejchován. Violet přihlížela a přísahala si: Já budu ještě mladší. Stejně jako Tom se prosadí v obchodním světě, bude Simonovi přivážet vlastní trofeje a pak se jí taky dostane povýšení. Jakmile se naskytne příležitost, prokážu své schopnosti.

„Simon oceňuje tvé služby tímto darem,“ řekl kapitán Maxwell. Kývl na lodníka a ten přistoupil ke koši s rozpáleným uhlím, který předtím přinesli na palubu. „Až bude po všem, budeš jeho,“ řekl. „Budeš poctěn jeho znamením.“

Lodník vytáhl cejchovací železo z rozžhaveného uhlí.

Violet se napjala, jako by šlo o její tělo. Železo bylo dlouhé jako pohrabáč, ale na konci mělo písmeno S, které bylo z výhně tak rozpálené, že rudě žhnulo, vypadalo jako šlehající plamen. Lodník přistoupil k Tomovi.

„Skládám přísahu Simonovi,“ pronesl Tom obřadní slova. „Jsem jeho oddaný služebník. Budu ho poslouchat a sloužit mu. Vypal mi znamení.“ Tom upřel modré oči přímo na lodníka. „Vypal mi mou přísahu do masa.“

Violet zadržela dech. Bylo to tu. Ti s cejchem se stávali členy vnitřního kruhu. Stávali se Simonovými oblíbenci. Byli to jeho nejoddanější stoupenci a povídalo se, že se jim dostává zvláštních odměn – a co víc, Simonovy pozornosti, což byla pro spoustu z nich odměna sama o sobě. Horst Maxwell, kapitán Nimroda, znamení také nosil a propůjčovalo mu to autoritu ještě větší, než by mu dávalo samotné postavení.

Tom natáhl paži, aby byla jeho holá kůže na zápěstí dobře vidět.

Violet viděla cejchování jen jednou a dotyčný křičel a házel sebou jako ryba na dně člunu. Tom u toho byl taky, ale nezdálo se, že by ho to rozhodilo. Odhodlaně pohlédl lodníkovi do očí a obrnil se odvahou a silou vůle.

Kapitán Maxwell řekl: „To je ono, chlapče. Přijmi to se ctí.“

Tom křičet nebude, pomyslela si Violet. Je silný.

Muži teď tak ztichli, že bylo slyšet pleskání vody o trup lodi. Lodník pozvedl cejchovací železo. Violet si všimla jednoho námořníka, který odvrátil hlavu, aby se nemusel dívat – měl míň odvahy než Tom. To chtěl Tom dokázat. Přijmi to a ukaž, že jsi hoden. Violet pevně sevřela lana, ale neodvrátila se, když lodník přitlačil žhavé železo Tomovi k zápěstí.

Náhlý závan spáleniny byl strašlivý, pach spáleného masa. Rozžhavený kov byl k masu přitisknutý déle, než se zdálo nutné. Na Tomovi se napjal každičký sval, instinkt mu velel ucuknout, ale Tom neuhnul. Zůstal na kolenou, zhluboka oddechoval a tělo se mu třáslo jako vyčerpanému koni, který zbrocen potem doběhl do konce závodu.

Strhl se pokřik, lodník vytáhl Toma na nohy, zvedl mu ruku a mával s ní, aby ji všichni viděli. Tom se zapotácel a vypadal otřeseně. Violet na okamžik zahlédla kůži na jeho zápěstí, na níž teď bylo vypáleno písmeno S, načež mu ji lodník polil alkoholem a obvázal.

Taková taky budu, pomyslela si Violet. Odvážná jako Tom.

Zmizel jí z dohledu, pohltil ho dav, který ho zavalil gratulacemi. Znovu natahovala krk, aby Toma zahlédla. Zástup ji však odřízl, a tak sešplhala z lanoví a snažila se k Tomovi prodrat tlačenicí mužů, i když s ní nevybíravě smýkali sem a tam a odstrkovali ji. Vůbec ho ale neviděla, přestože ve vzduchu se pořád vznášel odporně pronikavý pach pečeného masa. Někdo jí bolestivě sevřel paži a odtáhl ji stranou.

„Říkal jsem ti, ať se klidíš, kryso.“

Chlapovi, který ji popadl, čouhaly zpod špinavého šátku zplihlé vlasy, zarostlou tvář měl celou poďobanou. Měl drsnou pokožku námořníka, protkanou sítí rudých žilek. Železný stisk jeho prstů bolel. Jeho dech čpěl ginem a Violet se otřásla hnusem. Potlačila odpor a zapřela se proti němu patami. „Pusť mě. Mám právo tu být!“

„Jsi škaredá hnědá krysa, co ukradla oblečení lepším lidem!“

„Nejsem zloděj!“ ohradila se Violet, která na sobě měla Tomovu vestu a kalhoty, a dokonce i košili a boty, z nichž vyrostl. A pak ke svému studu uslyšela Tomův hlas: „Co se to tu děje?“

Tom na sebe mezitím hodil košili, i když poslední dva knoflíky měl ještě nedopnuté a přední kanýr mu volně plandal. Nyní na něj Violet viděla dobře, poněvadž se dav mezi nimi rozestoupil. Všichni na ně zírali.

Námořník ji chytil za krk. „Tenhle kluk dělá problémy…“

Tom, který se ještě leskl potem z cejchování, odpověděl: „To není žádný kluk. To je moje sestra Violet.“

Viděla, že námořník na tu informaci zareagoval stejně jako každý. Nejdřív jako by nevěřil a poté se podíval novýma očima na Toma, jako by se právě dozvěděl něco o Tomově otci.

„Ale ona je…“

„To má být výslech, námořníku?“ S čerstvým cejchem měl teď Tom největší autoritu na lodi. Nyní patřil Simonovi a jeho slovo bylo Simonovo slovo. Námořník sklapl pusu a okamžitě Violet pustil, až zavrávorala po palubě. S Tomem se na sebe podívali. Cítila, jak jí hoří tváře.

„Můžu to vysvětlit…“

Nikdo v Londýně by nehádal, že je Tom Violetin poloviční bratr. Nebyli si podobní. Tom byl o tři roky starší a nesdílel s ní její indický původ. Vypadal přesně jako jejich otec: vysoký, s širokými rameny, modrýma očima, světlou pletí a kaštanově hnědými vlasy. Violet byla drobná a podobala se matce, měla hnědou pokožku, tmavé oči a tmavé vlasy. Jejich jediným společným znakem byly pihy.

„Violet. Co tu děláš? Máš být doma.“

„Cejchovali tě,“ řekla. „Otec bude hrdý.“

Tom se instinktivně chytil za paži nad obvazem, jako by chtěl ránu stisknout, ale věděl, že nemůže. „Jak to víš?“

„V docích o tom vědí všichni,“ řekla Violet. „Říká se, že znamení Simon vypaluje svým nejlepším mužům a ti pak stoupají po žebříčku a dostává se jim zvláštních odměn a…“

Neposlouchal, co říká, jen se znepokojeně ohlížel po okolo stojících mužích a tichým, naléhavým hlasem jí řekl: „Říkal jsem ti, ať sem nechodíš. Musíš z lodi zmizet.“

Rozhlédla se kolem. „Připojíš se k jeho expedici? Pověří tě vedením nějakých vykopávek?“

„To by stačilo,“ řekl Tom a jeho tvář se zatvrdila. „Matka má pravdu. Už jsi na to stará. Abys za mnou takhle chodila. Nosila moje šaty. Jdi domů.“

Matka má pravdu. To zabolelo. Angličané ze zahraničí obvykle nepřiváželi své nemanželské dcery zpátky do Anglie. To se Violet dozvěděla z hádek mezi jejím otcem a Tomovou matkou. Ale Tom stál při ní. Vždycky ji zatahal za pramen vlasů, řekl „Pojď, Violet, půjdeme se projít“ a vzal ji k pouličnímu prodavači, kde jí koupil horký čaj a hrozinkový závin, zatímco doma jeho matka křičela na jejich otce: Proč tu necháváš tu holku bydlet? Abys mě ponížil? Abych byla terčem posměchu?

„Ale vždyť jsi mi to oblečení sám dal,“ uslyšela se teď říkat a ta slova zněla uboze.

Tom začal: „Violet…“

Později si říkala, že tu byla jistá varovná znamení – muži na molu – nervózní pohledy námořníků – hlídky s pistolemi – dokonce napětí kolem Tomových úst.

V tu chvíli však jediným varováním bylo, když Tom prudce vzhlédl.

Loď se náhle otřásla a Violet upadla na stranu. Uslyšela výstřel a obrátila se k námořníkovi, který vypálil, v obličeji byl bílý a pistole se mu v ruce chvěla.

Pak uviděla, na co střílel.

Po kotvících lanech a nakládacích prknech se do lodi přes bok hrnuli muži a ženy v bělostných zářivých stejnokrojích. Tváře měli vznešené, jako by vyskočili z nějaké staré pohádkové knížky. Jejich rysy však byly různorodé, zřejmě pocházeli z mnoha různých zemí. Jako by se vyrojili z mlhy; neměli moderní zbraně – byli ozbrojeni jako rytíři, měli meče.

Violet nikdy nikoho takového neviděla, měla pocit, jako by ožily báje.

„Správcové!“ vytrhl ji ze zasnění čísi výkřik a zavládl chaos, to slovo se šířilo jako požár. Správcové? pomyslela si Violet a to označení jí zvonilo v uších. Tom a kapitán Maxwell zareagovali, jako by věděli, co to znamená, ale většina Simonových mužů se prostě rozběhla pro zbraně nebo rovnou tasila pistole a začala po útočnících bezhlavě střílet, takže palubu brzy zahalil hustý kouř a dusivý zápach síry a ledku ze zbraní.

Violet kdosi odstrčil dozadu a kolem panoval zmatek. Tři z útočníků – Správců – se přes čelen vyšvihli na palubu. Ten nejblíž Violet se přes zábradlí přehoupl s nevídanou lehkostí. Další si jednou rukou odsunul z cesty půltunovou bednu, což bylo nemožné. Jsou silní, polekala se Violet. Tihle Správcové v bělostně zářivých mundúrech oplývali silou a rychlostí, která nebyla – nemohla být – přirozená. Vyhnuli se první salvě pistolí a pustili se do boje, z kouře se ozývaly výkřiky a jekot Simonových mužů, když je Správcové začali kosit…

Ucítila, jak jí Tom stiskl rameno.

„Violet.“ Bratrův silný hlas. „Já se tu s nimi vypořádám. Potřebuju, abys šla do podpalubí a ochránila Simonův náklad.“

„Tome, co se děje? Co jsou zač ti…“

„Do podpalubí, Violet. Hned.“

Meče. Meče už dnes přece nikdo nepoužívá, pomyslela si Violet a s hrůzou přihlížela, jak jeden Správce s vysoko položenými lícními kostmi s naprostým klidem složil nejvyššího důstojníka a nějaká žena se světlými vlasy kousek od něj proklála mečem hruď jednoho z ozbrojených námořníků.

„Najděte Marcuse,“ rozkázala světlovlasá Správkyně a ostatní se poslušně rozptýlili.

Cestu jim zastoupil Tom.

Violet se potřebovala hnout. Z paluby se stala jedna velká změť obrazů a zvuků a boj se stále přibližoval. Jako by však vrostla do země.

„Simonův Lev,“ řekla světlovlasá Správkyně a jeden z jejích druhů doplnil: „Jen lvíče.“

Lev? zarazila se Violet, když si uvědomila, že mluví o jejím bratrovi, a to nezvykle použité slovo jí znělo v uších.

Tom popadl cejchovací železo a uchopil ho jako sochor. Uprostřed přestřelky a boje s meči to působilo bláhově, nicméně Tom se postavil do čela ostatních námořníků a hleděl vstříc řadě Správců, jako by se s nimi hodlal utkat sám.

Tom řekl: „Jestli víte, že jsme zajali Marcuse, pak víte, že nejste neporazitelní.“

Světlovlasá Správkyně se zasmála. „Vážně si myslíš, že jeden Lev může zastavit tucet Správců?“

„Jeden Lev zabil stovky takových, jako jste vy,“ opáčil Tom.

„Ty nejsi jako Lvi ze starých časů. Jsi slabý,“ odfrkla si pohrdlivě Správkyně.

Správkynin meč opsal stříbrný oblouk. Stalo se to rychle – strašně rychle. Violet jen spatřila úlek na její tváři, když jí Tom vyrazil meč z ruky a pak jí hrubou železnou tyčí proklál hruď. Vzápětí železo vytáhl, vyskočil a pohlédl na ostatní.

Tom nebyl slabý. Tom byl silný. Tom byl odjakživa silný.

Violet na něj zírala. Měl krev na tváři, krev odkapávala ze železné tyče, krví měl rudě zbarvenou bílou košili. S hřívou kaštanových kadeří na hlavě opravdu vypadal jako lev.

Vrhl na ni jediný pohled.

„Běž, Violet. Jakmile budu moct, přijdu za tebou dolů.“

Slepě přikývla. Udělala několik tápavých kroků vzad, pak se skrčila a rozběhla se po palubě. Loď se znovu otřásla, jako by do ní něco narazilo. Lanoví nad ní se houpalo a vlnilo. Po prknech paluby se nekontrolovaně valil sud. Další výstřely. Violet si přitiskla ruku na ústa, aby se nedávila kouřem. Podklouzla jí noha v kaluži krve. Zahlédla kapitána Maxwella, jak nabíjí pistoli, a pak uskočila stranou, aby se vyhnula třem Simonovým mužům zápasícím se Správci. Konečně se kouřovým oparem probila do podpalubí.

Když za sebou zavřela poklop, ulevilo se jí – nikdo tu nebyl. Zvuky zvenčí tu zněly tlumeně, výkřiky a řev a zeslabený třeskot výstřelů.

Pokusila se zapudit představu, že je to, jako když se zavíraly dveře do otcovy pracovny. Tom byl vpuštěn, ona zůstala venku.

Správcové, pojmenoval je Tom. Oni mu říkali Lev. To slovo v ní pulzovalo jako krev. Vzpomněla si, jak Tom jako kluk v prstech ohnul měděný čtvrťák a řekl jí: Jsem silný, Violet, ale nesmíš o tom nikomu říct. Jeho síla byla jejich tajemstvím, nicméně teď jejího obyčejného bratra řadila na úroveň Správců, tajemných postav jako z jiného světa.

Lev.

Pořád dokola si přehrávala, jak Tom zabil světlovlasou Správkyni, rudou krev na železné tyči.

Nebyla by věřila, že je Tom schopen někoho zabít.

Třásly se jí ruce. Bylo to hloupé. Zavřená v podpalubí byla ve větším bezpečí než všichni ostatní na lodi. Sevřela ruce v pěst, aby se jí přestaly třást. Zabralo to, trochu.

Potřebovala zbraň. Rozhlédla se kolem sebe.

Podpalubí Nimroda bylo rozlehlé, u schodů podepřené tlustými trámy; do zadní části lodi se táhly hromady beden, sudů a krabic. U stropu visela dlouhá řada lamp, která se ztrácela v temnějších částech lodi, připomínalo to tu tmavou jeskyni.

Tady spočíval Simonův náklad, zlomek z neustávajícího přílivu zboží, které dovážel z odlehlých obchodních základen. Říkalo se, že je Simon sběratel a že obchodováním získává prostředky na neobyčejné předměty, které si přiváží ze všech koutů světa. Tom byl odměněn cejchem za to, že jeden z takových předmětů obstaral, něco vzácného a obtížně nalezitelného. Violet se mohla jen dohadovat, jaké podivné předměty v těch krabicích spočívají. Přejel jí mráz po zádech, zmocnil se jí pocit, že tu nemá co dělat. Jako by tu přebývalo něco, co by nemělo být rušeno.

Sestoupila po posledních schodech. V matném svitu lamp bylo těžké si připomenout, že venku svítí slunce. Nalevo i napravo od ní se tyčily bedny, neosobní tvary, které se pohupováním lamp zmenšovaly a zvětšovaly. Navzdory roztřesenému světlu tu panoval chlad – chlad řeky. Nimrod měl hluboký ponor, tížil ho náklad. Příď měl obyčejně vysokou jako budova, ale ta se teď netyčila nad hladinou, nýbrž byla skoro v úrovni mola, odkud na ni vedly žebříky. Tady dole se Violet nacházela pod hladinou.

Pustila se hlouběji do podpalubí a najednou se brodila vodou.

Vodou?

Sahala jí po kotníky, byla studená, zatuchlá a páchla odporně jako řeka.

„Kdo je tam?“ zeptal se nervózní hlas.

Violet sebou trhla, až to šplouchlo, a ze slov znějících prostorem, který považovala za prázdný, se jí rozbušilo srdce.

V temné části podpalubí byl v řetězech spoután asi sedmnáctiletý chlapec v rozervané košili a potrhaných kalhotách.

Kapitola čtvrtá

Ten chlapec byl očividně vězeň, byl připoután k mohutnému trámu řetězem tak silným, že připomínal spíš kotevní lano než okovy. Bledou pleť pod zcuchanými tmavými vlasy měl potlučenou a posetou starými i novými modřinami všech odstínů od fialové po žlutou. Zmlátili ho, víc než jednou. Rameno roztrženého kabátu měl zčernalé krví, zvalchovanou a potřísněnou košili měl rozhalenou, takže bylo vidět, že má podlitiny po celém těle.

Zírala na něj a zmocňovala se jí chladná, plíživá hrůza. Proč drží v podpalubí kluka jejího věku spoutaného v řetězech? V duchu si znovu vybavila, jak Tom probodl té ženě hruď železem, rudou barvu krve.

„Co se děje?“

Chlapci dělalo potíže stát při mluvení vzpřímeně, většinou váhy spočíval na dřevěném trámu, k němuž byl připoután. Dýchal mělce, jako by mu i dýchání dělalo potíže, ale pokoušel se to zamaskovat jako raněné zvíře, které se snaží nedat najevo bolest.

„Na loď zaútočili.“

„Kdo?“

Na to neodpověděla. Říkala si, že jestli tu Simon toho chlapce drží, musí pro to mít důvod. Musí to být nějaký vězeň nebo – nebo nějaký zlodějíček, otrhanec z ulice najatý některým ze Simonových obchodních konkurentů.

Říkala si, že si to ten kluk zavinil sám. Musí být nebezpečný.

Chlapec měl na sobě ošuntělé oblečení přístavního dělníka, nicméně jeho vysoko posazené lícní kosti a upřený pohled tmavých očí k dělníkovi moc nepasovaly. Oči měl lemované dlouhými řasami, které by v méně zřízeném obličeji vypadaly hezky.

„Nemáš Simonovo znamení,“ řekl chlapec.

Violet zčervenala. „Mohla bych mít.“ Potlačila nutkání stisknout si zápěstí v místě, kam by cejch přišel. „Kdybych chtěla.“ Zrudla ještě víc, měla pocit, že ji napálil. Uvědomila si, že zatímco ona pozoruje jeho, on pozoruje ji.

„Jmenuju se Will,“ řekl. „Když mi pomůžeš, tak…“

„Nemám klíč,“ řekla. „A i kdybych měla, nepomohla bych ti. Tohle je Simonova loď. Nedržel by tě tu, kdybys ho něčím nerozzlobil.“

„Zabije mě,“ namítl Will.

Všechno jako by se zastavilo. Prohlížela si chlapcova zranění a zaschlou krev na tváři a oblečení, zatímco zvenku doléhaly zvuky boje. „Simon lidi nezabíjí.“ Ale sotva ta slova vyřkla, ucítila, jak se pod nimi otevírá propast, už si nebyla vůbec ničím jistá.

„Mohla bys ten klíč najít,“ řekl Will. „Proklouzl bych pryč, zatímco se bojuje. Nikdo by nikdy nezjistil, žes to byla…“

„Prohledej podpalubí píď po pídi.“ Mužský hlas. Oba se po něm prudce ohlédli.

Odpověděla mu žena. „Jestli tu Marcus je, najdu ho, Justici.“

Willovi to došlo ve stejnou chvíli jako jí.

„Hej!“ zvolal Will. „Tady jsem!“

„Ne…!“ Violet se obrátila, aby ho umlčela – pozdě. Ti dva se vynořili zpoza beden.

Správcové.

Viděla je poprvé takhle zblízka, v plné výstroji a v bílém stejnokroji se stříbrnou hvězdou. Will vykulil oči.

První z nich byl vysoký muž, od pohledu možná Číňan. Působil ještě impozantněji než ostatní, v očích měl odhodlání a soustředěnost. Justice. Vedle něj stála žena, která prve promluvila. Byla podobně stará jako Justice, kolem dvaceti, a v hlase jí zazníval francouzský přízvuk. Oba měli na sobě stejný bílý pláštík se suknicí přes stříbrné brnění. Měli i stejně upravené vlasy, na muže skandálně dlouhé – polovinu vlasů měli svázanou a staženou dozadu, kde jim splývala na záda.

Oba měli meče. Ne žádné tenké krátké šavličky, které občas používali banditi na řece při přepadávání lodí, ale obouruční těžké meče, takové, které dokážou rozetnout člověka vedví.

Myšlenky jí utekly k bratrovi. Tom. Vybavila si, jak snadno Správcové kosili Simonovy námořníky, meče jejich těly projížděly jako máslem. Jestli jsou tihle dva tady dole, co se asi děje na palubě?

Dřív než si uvědomila, co dělá, popadla Violet násadu od koštěte a zastoupila jim cestu.

Srdce jí tlouklo. Proti ní se tyčil Správce jménem Justice. Nejen že byl krásný, ale zároveň z něj čišela vznešenost a síla. Violet si připadala malinká, bezvýznamná. Ale i tak zůstala stát. Tom je statečný, pomyslela si. Pokud je dokáže zdržet, byť jen na chvilku, získá tím bratrovi na palubě čas. Pohlédli si s Justicem do očí.

„Marcus tu není,“ řekla francouzská Správkyně a chytila Justice zezadu za paži. „Simon si tu dole drží vězně. Dívku a chlapce.“

„Když mě pustíte, dám vám, co budete chtít,“ řekl Will.

Justice pohlédl přes Violet na Willa a zase zpátky. „Pomůžeme vám,“ řekl. „Pomůžeme vám oběma. Ale teď to na palubě není bezpečné. Musíte zatím zůstat tady dole, než to tu vyčistíme…“

„Vyčistíte?“ vyhrkla Violet. Myslí si, že jsem vězeň jako ten spoutaný kluk. Stiskla násadu od koštěte silněji.

„Justici. Tady dole je ještě něco jiného.“ Francouzská Správkyně od nich ukročila do tmavé části podpalubí a na tváři se jí zračil podivný výraz. „Nemyslím vězně, něco…“

Justice se zamračil. „Jak to myslíš?“

„Nevím, ty to necítíš? Je to něco temného a starého a jako by…“

Violet to cítila. Když sestupovala do podpalubí, měla stejný pocit, jako by tu dole bylo něco, k čemu se nechtěla přiblížit. Teď tomu byla však blíž než předtím na schodech.

Věděla, že Simon dováží předměty z vykopávek rozmístěných po celém impériu. Některé dokonce viděla na vlastní oči, když tajně sledovala Toma při pochůzkách do doků. Části brnění v železných bednách. Podivné kusy kamenů. Uražená končetina nějaké sochy. Simonovo podnikání sestávalo z nepřetržitého kopání a přivlastňování. Co když tu byla ta věc, kterou se podařilo obstarat Tomovi, co když právě ta věc způsobovala, že se cítí…

„To proto všechny ty stráže,“ prohlásil ponuře Justice. „Nehlídají Marcuse, ale něco na lodi…“

Od schodů zazněl výstřel z pistole.

Další události se semlely děsivě rychle. „K zemi!“ vykřikl Justice a vrhl se mezi Violet a pistoli. Obklopilo ji jeho teplo, když ochranitelsky přitiskl své tělo na její. Ucítila, jak sebou škubl a mezi zuby procedil bolestný sten. Když ji vzápětí odstrčil, viděla, jak se mu na rameni rozšiřuje rudá skvrna.

Postřelili ho. Postřelili ho, když ji chránil. Violet ucouvla k jedné z beden a jen zírala.

Správce jí právě zachránil život.

Francouzská Správkyně tasila meč. „Jdou sem.“

Justice vedle ní také tasil a kulky v rameni si nevšímal. „Zabijeme Simonova Lva a pak celý náklad rozebereme.“

Tom. Neměla čas zareagovat. Další kulka ustřelila část dřeva z rohu bedny – boj se náhle přesunul do podpalubí. Simonovi muži nabíjeli pistole a mířili na Správce, jiní zápasili na schodech v chumlu těl a sekajících mečů. Bojující strhli jednu z lamp u stropu, ta opsala krátký plamenný oblouk a zhasla ve vodě. Viditelnost teď byla ještě horší.

Violet se musela dostat k bratrovi. Odstrčila bednu, udělala pár kroků, a teprve když pohlédla k zemi, zjistila, že voda jí už sahá po kolena. Temný proud ji chytal za nohy a znepokojivě rychle mohutněl.

To je zlé. V podpalubí nemá být voda, rozhodně nemá sahat po kolena a nemá stoupat.

Rozhlédla se po nákladu. Znovu pocítila ten chladný děs, jako by tu s ní dole bylo něco temného a zlověstného. Pohled jí padl na bednu, která byla na rozdíl od ostatních ovázaná řetězy. Sotva se na ni podívala, málem ji převálcovala vlna hnusu. Ta bedna – to bylo ono.

Tady dole je ještě něco jiného. Je to něco temného a starého a jako by…

„Nikam, Správce.“

Prudce se otočila a uviděla Toma, jehož silueta se tyčila ve vchodu do podpalubí.

Byl naživu. Tom byl naživu. Zaplavil ji pocit úlevy a hrdosti. Košili měl rozseknutou, byl zbrocen krví a v ruce stále svíral železnou tyč. Ale byl to její bratr. On ten boj vyhraje, kvůli Simonovi i své rodině.

„Kde je Marcus?“ zeptal se Justice.

Tom sešel po schodech s napřaženým železem. „Ostatní jsem zabil.“

„Povíš mi, co jste udělali s Marcusem,“ řekl Justice, „nebo podříznu všechny na lodi – a pak ho stejně najdu.“

„Přese mě se nedostaneš,“ řekl Tom.

Tom je silný, pomyslela si. Tom mu ukáže.

Nicméně když ti dva mladí muži stanuli proti sobě, bylo hned jasné, že jestli je Tom silný, Justice je ještě silnější.

Tom se po něm ohnal tyčí a Justice ho jedinou ranou odmrštil takovou silou, že Tom odletěl obloukem přes půl podpalubí a narazil do těžkých trámů lodi. Náraz vylomil vzpěry u schodiště, dřevo se začalo lámat a mohutné trámy hroutit, padaly k zemi a v temných útrobách podpalubí tříštily bedny s nákladem.

A bedna, které si Violet před chvílí všimla a nechtěla se k ní přiblížit, spadla z hromady a řachla sebou o prkna podlahy.

Ne…

Bedna se rozpadla a Violet zachvátila vlna hrůzy, udělalo se jí na zvracení a zmocnil se jí dusivý, hmatatelný pocit, že do podpalubí uniklo cosi strašlivého. Odmítala ale otočit hlavu a podívat se. Jeden ze Simonových mužů viditelně zesinal, jako by ho ta vlna nevolnosti čišící z bedny zasáhla ještě silněji. Vzápětí se zapotácel a na kůži mu naskákaly skvrny. Donutila se otočit a podívat se.

Je tu ještě něco jiného a jako by…

Viděla, jak lidi kolem ní vrávorají, zvracejí a hroutí se do vody, pak pozvedla oči výš…

… jako by se to snažilo dostat ven.

Vypadal obyčejně, až na černý jílec a dlouhou, zahnutou černou pochvu. Z rozbité bedny vypadl meč a teď ležel na jejím okraji. Při pádu se odhalil nepatrný kousek jeho černé čepele, zbytek zůstal skrytý v pochvě.

Vlna odporu, kterou pocítila při pohledu na ten zlomek černého ostří, se nepodobala ničemu, co kdy zažila. Zasuňte ho! chtělo se jí vykřiknout, bylo jí okamžitě jasné, že zdrojem té náhlé nevolnosti je právě ten meč. V příštím okamžiku uviděla, jak z čepele vyšlehly oblouky černého plamene, zasáhly trup lodi, ten se v místě dotyku rozsypal a dovnitř se vevalila další voda. Přihlížela, jak plamen zasáhl jednoho ze Simonových mužů a ten okamžitě začal zvracet černý hnis, jako by mu shnily všechny vnitřnosti. Zasuňte ho! Přikryjte ho!

Jenže k meči se nikdo nemohl dostat, aniž riskoval střet s černým ohněm.

Kolem ní lidi křičeli a v panice se snažili prodrat k východu, zatímco černé plameny šlehaly do stran jako nepřirozené blesky a zabíjely každého, koho se dotkly. Jiní se jednoduše pokoušeli dostat od meče co nejdál, kvíleli a schovávali se za bednami, které je nijak neochránily, když oheň udeřil. Všichni Správci byli mrtví.

Jen Tom s Justicem stále bojovali, ponoření do souboje jako dva titáni. V černém světle plamene viděla, jak Justice zvedl Toma z vody, chvíli ho přidržel, pak ho udeřil tak silně, že se Tom zapotácel, a pak znovu, znovu a znovu.

Tome! Vodu už měla po pás a hladina stále stoupala – Violet se k nim začala brodit, ztěžka rozrážela vodu a nad ní se přízračně klenuly černé plameny. Bylo tu teď velmi temno, většina lamp popadala a velká část nákladu plavala ve vodě, připomínalo to noční pohled na ledové kry.

Neměla zbraň. Prostě se celým tělem vrhla po Justicovi a oba povalila do vody. Ozvalo se hlasité křupnutí, když Justicova lebka narazila na ostrý roh plovoucí bedny. Ruce mu okamžitě ochably a on zůstal nehybně plavat na hladině tváří dolů.

Violet už se s cákáním hrabala k bratrovi.

„Tome!“ zvolala. „Tome!“ Tom byl v obličeji bílý a byl v bezvědomí – stále však dýchal a ona ho odsud mohla dostat. Je naživu, pomyslela si a vzala Toma do náručí. Ale na jak dlouho?

Zoufale se rozhlédla po únikové cestě.

A uviděla toho chlapce. Willa.

Měl meč na dohled, ale místo aby se krčil před jeho plameny, snažil se k němu dostat. Chce se ho pokusit zasunout zpátky do pochvy, uvědomila si a přeběhl jí mráz po zádech. Stejný nápad, který ona vyhodnotila jako nemožný. Jejím prvotním instinktem bylo zachránit bratra. Willovým zachránit všechny.

Jeho úsilí bylo urputné a odhodlané. Snažit se dostat blíž k meči přes odpor řetězů bylo jako bojovat s kordonem ozbrojenců, a on byl zraněný a slabý. Dokáže to, pomyslela si nevěřícně a ošila se při představě, jaké to asi bude, dotknout se té děsivé zbraně. A co se při tom může Willovi stát. Viděla, jak se muži kolem hroutili a zvraceli černou krev. Co meč udělá člověku, který se ho dotkne?

Will rukou dosáhl asi půl stopy od meče a dál už ho řetězy nepustily.

Nedosáhne tam.

Ačkoli napínal celé tělo, tu mezeru překlenout nedokázal. Teď, když už se k němu nemohla dostat, si vybavila, jak ji prosil, aby ho osvobodila. Odmítla. Všechny je odsoudila k záhubě. Willa, Toma, dokonce i kapitána, pomyslela si. Všichni tu v podpalubí umřou.

A pak uviděla něco, co snad nemohlo být skutečné. Jílec meče se začal natáčet směrem k Willovi, otáčel se, dokud nemířil k němu. A pak byl z ničeho nic v jeho ruce, jako by mu z té vzdálenosti skočil do dlaně. To není možné.

Sotva ho měl v ruce, zasunul ho zpátky do pochvy.

Všechno ustalo, plameny uhasly. Nevolnost přešla a Violet zalapala po dechu. V náhlém ohlušujícím tichu bylo najednou slyšet úpění a vzlyky vyděšených přeživších, spolu s hučící vodou a zlověstným sténáním lodního trupu.

Violet na chlapce nevěřícně zírala. Přitáhl si ho k sobě. Přitáhl si ho neviditelnou rukou…

Chlapec se třásl. Ohýbal se přes meč, třeštil oči trýznivým úsilím, jako by ho udržet meč v pochvě stálo veškeré síly. V jednu chvíli se podíval přímo na ni.

„Neudržím ho!“ řekl jí. Meč mu vzdoroval. „Běž!“

„Zahoď ho!“ odpověděla. „Zahoď ho do řeky!“

„Nemůžu!“ vyrazil ze sebe s vypětím sil Will. Vypadal, že sotva stojí na nohou. „Dostaň všechny ven!“

Pohlédla mu do tmavých očí a pochopila, co se jí snaží říct. Když se jí podaří vyklidit loď, udrží ten meč na místě, jak dlouho bude moct. Jak dlouho bude třeba.

Přikývla a obrátila se.

„Dělej!“ křikla a drsně strkala do napůl omráčeného muže, dokud se neodpotácel ke schodům. Podpalubí bylo v troskách a rychle se plnilo vodou. Východ byl pořád částečně zatarasený. Tři Simonovi muži zoufale lomcovali mohutným dřevěným trámem, který se tam vzpříčil. Aspoň šest dalších lapalo po dechu, kašlalo a plazilo se vodou pryč, zatímco ti nejblíž u ní se tiskli k bednám a s prázdnými výrazy a vytřeštěnýma očima jen zírali na chlapce.