Obsah

Prolog

ČÁST první

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

ČÁST druhá

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

Vodní Meloun

Marek Otta

VODNÍ MELOUN

Marek Otta

Copyright © Marek Otta, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8777-5

Prolog

Stejně jako každý večer působila i dnes tato smíchovská ulice pochmurně. Vybledlé fasády domů odrážely světlo pouličních lamp, u přeplněných popelnic se povalovaly pytle s odpadky a ve vzduchu visel zápach sladu z nedalekého pivovaru. V dálce se ozvalo zvonění projíždějící tramvaje a Petr napjatě upíral oči na hloučky kouřících lidí před hospodou. Tom vedle něj nervózně přešlapoval na místě, jako by si chtěl všechno na poslední chvíli ještě rozmyslet.

„Kde vězí?“ utrousil podrážděně Libor a zkontroloval čas na hodinkách.

Ve stejnou chvíli vyšel z hospody zjevně opilý člověk. Po několika malátných krocích se zastavil, aby si zapálil cigaretu, ale příliš alkoholu v krvi způsobilo, že mu zapalovač vyklouzl z rukou. Se zamručením se pro něj sklonil a teprve pak se mu podařilo cigaretu zažehnout. Vášnivě si potáhl a s vítězoslavným úsměvem vypustil z úst chomáčky kouře.

Petr v ten moment odemkl domovní dveře a všichni tři vstoupili na špatně osvícenou chodbu. Zatímco Tom s Liborem se zastavili přede dveřmi jednoho z bytů v prvním patře, Petr se pospíchal schovat do mezipatra nad nimi. Zdálo se to jako věčnost, než se konečně ozval skřípavý zvuk vchodových dveří a opilec vešel dovnitř. Vleklou chůzí stoupal po schodech a s vypětím všech sil se soustředil na každé našlápnutí. Když se úspěšně vyšplhal do prvního patra, všiml si dvou neznámých mladíků. Nejprve se zatvářil zmateně, ale pak se mu do tváře přece jen vloudil úsměv.

„Ale kampak, kluci?“ podivil se. „Já už snad ani nevím, kdo v tomhle zatraceným baráku bydlí,“ dodal pobaveně a zaujatě si Toma s Liborem prohlížel.

„Jdeme k babičce. Musím jen najít ten správnej klíč, ať ji nevzbudíme,“ vysoukal ze sebe nervózně Tom a zarachotil svazkem klíčů.

„Stará Konelová je tvoje babička? Tak to upřímnou soustrast, chlapče,“ zasmál se a poplácal Toma přátelsky po ramenou. „To byl jen vtip. Náhodou vaří ten nejlepší kuřecí vývar široko daleko, o tom já něco vím,“ dodal vesele a obrátil se na Libora. „A co ty, tlouštíku? Ty se jí chystáš vybílit ledničku, přiznej se!“ rozesmál se znovu se šibalským mrknutím.

Vytáhl z kapsy klíče a otočil se ke svému bytu. Nějakou dobu mu trvalo, než se trefil do zámku, ale nakonec uspěl a dveře se pomalu otevřely. Houpavým krokem vešel dovnitř. Přesně v tu chvíli ucítil, jak do něj někdo vší silou strčil.

Ozvala se dunivá rána, jak tělo dopadlo na podlahu.

ČÁST první

1

Petr zamířil do moderní restaurační kuchyně, odkud vycházely přerývané zvuky prskání fritéz, cinkání pánví a soustavného řevu kuchařů: „Servis!“ Zapsal si čas příchodu do bloku visícího na stěně, pozdravil dva starší kuchaře a konečně dorazil na své pracovní místo. Ve dřezu na něj už čekala hromada neumytých hrnců a plechů, z nichž se většina leskla připáleným tukem.

„Cos čekal, mladej, dyť je přece pátek,“ prohodil pobaveně Karel, když si všiml Petrova otráveného pohledu. Byl to muž s řídkými vlasy a několika chybějícími zuby a Petr oproti němu ve svých jednadvaceti letech stále působil jako dítě.

Všichni kolegové obdivovali Karlovu věčně veselou, skoro až dětsky bezelstnou povahu, která se však zároveň mísila s častými záchvaty cholerického vzteku. Z už tak podivné směsice charakterových vlastností pak ještě vyčníval jeho mnohdy nemístný smysl pro humor.

Petr nepatrně kývl hlavou na znamení, že dává Karlovi za pravdu, a sehnul se pro zástěru s bílým logem restaurace. Navlékl si pár gumových rukavic a naplnil dřez vařící vodou, do které následně přidal růžově vyhlížející chemikálii. Opatrným ponořením prstu zkontroloval, zda má voda opravdu potřebnou teplotu, popadl zahnědlou drátěnku a pustil se do mytí. Vydrhnuté nádobí poté naskládal do průmyslové myčky, čímž zajistil odstranění případných manuálních nedostatků.

Do Prahy se Petr přestěhoval, když mu bylo teprve deset let. Pocházel ze střední Moravy, o níž se tradovalo, že se tam hovoří tou nejspisovnější češtinou v celé zemi. Nevěděl, jestli šlo pouze o mýtus nebo výmysl místních, aby udělali svůj kraj zajímavějším, ale velice záhy po příchodu do hlavního města zjistil, že se opravdu vyjadřuje odlišně od ostatních.

Jako úplně první ho s rozdílnou mluvou konfrontoval jeho budoucí spolužák Tom. Viděl Petra, jak si budovu základní školy nervózně prohlíží svýma průzračně modrýma očima, a hned na první pohled ho na něm něco zaujalo. Neuměl to pojmenovat, ale zdál se mu jiný než typičtí pražští kluci, z jejichž chování obvykle sálal nadbytek sebevědomí. Teď před ním stál stydlivý a možná i vylekaný chlapec, který však díky své atletické postavě rozhodně nebudil dojem ušlápnutého ufňukánka. Tom si tuto nevídanou kombinaci stydlivosti a síly ihned oblíbil.

„Hele, ty asi nejsi odtud, viď?“ oslovil Petra.

„Nejsem, ale je to tady moc pěkné,“ odpověděl Petr nesměle, jako by se slušelo pochválit nové místo.

„Je to tady moc pěkné,“ napodobil ho Tom a hlasitě se zasmál. „S tebou bude ještě zábava, to ti povídám.“

Petr nerozuměl, čemu se ten kluk tak bujaře řehtá, a vyjeveně na něj zíral.

„Říká se: Je to tady moc pěkný, chápeš?“ dodal Tom na vysvětlenou, ale podle Petrova nechápavého výrazu poznal, že mu stále nerozumí. „To máš fuk. Chceš to tady trochu ukázat?“

Od toho zářijového dne se z nich stala nerozlučná dvojka. Tom se nového kamaráda z Moravy ujal a seznámil ho se vším, co podle něj potřeboval pro život v Praze znát. Vyprávěl mu, jak to ve škole chodí, na koho si dát pozor a komu důvěřovat. Předvedl mu všechny možné finty a zkratky a dohlédl na to, aby nabyl sebevědomí, které tak zoufale postrádal. Petr se mu na oplátku otevřel tak důvěrným způsobem, že v něm Tom získal nejenom nejloajálnějšího kamaráda, jakého kdy měl, ale také toho nejčestnějšího a nejodvážnějšího. Petrovy názory mířily klidně proti všem, jen když byly za správnou věc, což na něm Tom vždycky oceňoval. Nejspíš i proto, že jemu samotnému taková vlastnost chyběla.

Zpočátku se tedy zdálo těžko uvěřitelné, že si ti dva padli tak dobře do noty. Petr měl v sobě odjakživa vrytou přirozenou zodpovědnost a cílevědomost, kdežto Tom se neustále oddával snění o tom, co by mohlo být, a každodenní věci mu připadaly příliš malicherné a povrchní, než aby se jimi opravdu zaobíral. Možná právě protikladné povahy způsobily, že se postupem času tak moc sblížili. Petr na Tomovi obdivoval bohémskou bezstarostnost a schopnost umět každou těžkou situaci zlehčit a Tom ke svému kamarádovi zase vzhlížel pro jeho silnou vůli a odhodlání. Jeden druhého tedy dokonale doplňovali a navzájem se učili odlišnému pohledu na svět. Jejich cesty ve vzdělání rozdělila až nemoc Petrovy maminky. Lékaři jí tehdy diagnostikovali závažné autoimunitní onemocnění, a zatímco Petr už musel začít vydělávat, aby zajistil dostatek peněz na chod domácnosti, jeho kamarád se vydal studovat vysokou školu. Na jejich přátelství se ovšem nic nezměnilo.

Na jaře roku 2015 se zdravotní stav Petrovy maminky začal rychle zhoršovat. Postupně se její pohyb omezil pouze na cesty do nemocnice a zpátky domů, kde většinu času odpočívala na lůžku. Šance na její uzdravení se stále tenčily, a tak když se ukázalo, že jedinou naději na alespoň částečné zlepšení průběhu nemoci by mohl přinést v té době neozkoušený biologický lék, účet za zdravotní položky se razantně navýšil. Pojišťovna sice uhradila základní výdaje, jenže experimentální terapii už nikoliv. Petr tedy sáhl po první práci, která se namanula, a přestože místo v kuchyni nebylo nejlépe placené, vidina lepší pracovní příležitosti se u člověka bez maturity či řemeslného vyučení zdála příliš vzdálená.

Otec odešel od rodiny, když byl Petr ještě malé dítě, takže mu na něj nezůstala žádná vzpomínka. Jednoho dne, když už byl o malinko starší, za ním maminka přece jen přišla s otázkou, jestli by se o svém tatínkovi nechtěl něco dozvědět. Petr na ni chvíli překvapeně zíral a pak tvrdošíjně odpověděl, že o nic takového rozhodně nestojí, jelikož ona pro něj zosobňuje tu jedinou a opravdovou rodinu. Životem tedy procházel, aniž by vůbec kdy poznal jméno svého otce nebo jen spatřil jeho fotku. Až o několik let později mu začalo stále více vrtat hlavou, proč je tehdy opustil. Své matky už se na něj ale nikdy nezeptal.

Přes obtížnou situaci Petrova maminka ovšem nikdy nedopustila, aby synovi něco scházelo, a před vypuknutím její nemoci prospíval Petr ve škole velmi dobře. Také na gymnáziu se řadil mezi nejnadanější studenty a lidé mu předpovídali úspěšnou budoucnost. Kromě přirozené inteligence mu totiž nechyběla ani potřebná pracovitost a správně nadávkovaná ambicióznost. S onemocněním maminky se však veškeré plány změnily. Veškerá zodpovědnost přešla naráz na něj a jeho život se ze dne na den obrátil vzhůru nohama. Dětství mu skončilo mnohem dříve než jeho vrstevníkům.

Konečně nastala polední pauza. I když venku stále ještě zářilo podzimní slunce, většina lidí trávila tento vzácný čas ve stínu dřevěného altánu na dvoře hotelové restaurace. Právě tato kuřárna představovala pro personál šťastné místo. Místo, kde se alespoň na několik minut dalo zapomenout na starosti všedního dne. Někteří zaměstnanci se zde srocovali do menších skupinek, aby si společně vykouřili cigaretu, jiní si zaujatě povídali o dnešních povinnostech a další si jen v klidu vychutnávali kávu.

Petr byl nekuřák a postával stranou od ostatních. Obličej mu ozařovaly horké paprsky a s přivřenýma očima a lehkým úsměvem vypadal dnes poprvé spokojeně a uvolněně. Obvyklá polední chvilka na čerstvém vzduchu mu vždycky pomáhala navodit onen příjemný stav, kdy se člověku na několik vteřin podaří na nic nemyslet.

Po chvilce zkontroloval hodinky a zjistil, že nastal čas vrátit se zpátky. Ruch v kuchyni se teď zdál být o něco menší než předtím, protože doba obědů se pomalu chýlila ke konci, nicméně i tak na Petra čekala slušná nálož špinavého nádobí. Navlékl si gumové rukavice, zopakoval rituál s vroucí vodou a pokračoval v práci. Kousek od něj Karel zrovna leštil vnitřek trouby a Petr na sobě znovu ucítil jeho zkoumavý pohled.

„Co dneska koukáš tak smutně, Petře?“ procedil skrz prořídlý chrup Karel.

„To se ti jen zdá,“ odpověděl Petr a pokusil se o úsměv.

„Tohle je stejně nejlepší práce, mladej. Važ si toho.“

„To myslíš vážně?“

„Smrtelně. Kde jinde můžeš odejít domů s čistou hlavou? Myslíš, že tohle znaj manažeři nějakejch velkejch podniků? Na to zapomeň,“ odfrknul si a pokračoval: „Ti na tu svou práci musej myslet imrvére. Prostě furt. Nemaj chvilku oddychu. Za ty prachy by mi ty nervy nestály, to ti povídám. Zdraví máš jen jedno,“ dokončil svou tezi Karel, přestože opuchlá a zarudlá tvář naznačovala, že on sám není zrovna guru zdravého životního stylu.

Petr jedním uchem poslouchal a zároveň si rovnal gumové rukavice na rukou.

„Navíc,“ ozval se znovu starší kuchař, „tady to není žádná věda. Děláš, co ti řeknou, ničím se nestresuješ a seš doma v rozumnej čas. A vůbec, hlavní je, že se občas můžeš vožrat jako prase a ráno ti to je jedno, protože tuhle práci zvládne i cvičená vopice,“ zasmál se hrdelním smíchem.

„Nejspíš na tom něco bude,“ uznal Petr. „Já si jen zkrátka nedokážu představit, že budu celý život mýt nádobí. Tím nemyslím nic proti tobě, Karle,“ pokračoval po chvilce přemýšlení svou spisovnou mluvou. Ostatní kuchaři si ho zpočátku dokonce dobírali, že zní jako z knížecího rodu. Jeho noblesní vyjadřování utužoval i fakt, že většinu volného času trávil soustavným čtením knih.

„Mně to vyhovuje. Mám rád svůj klid,“ odpověděl smířlivě Karel.

„Na druhou stranu není úplně jednoduché vyjít s výplatou,“ oponoval Petr. „Člověku vyjde na nájem a tím to končí.“

„Oba víme, že peníze jsou tu mizerný, ale pro nás nevzdělaný je to všude stejný, Petře. To si nevybereš. Všude to stojí za hovno.“

„To máš asi pravdu.“

„A vůbec, co tady pohledáváš s dědkama, jako jsme my? Já bejt takhle mladej, tak jdu studovat hned,“ řekl zamyšleně Karel.

Petr ponechal otázku bez odpovědi a pustil se do drhnutí dalšího hrnce.

Některé dny utíkaly rychleji, jindy se čas zase vlekl k smrti pomalu. Úplně nejspokojenější Petr byl, když měl stále něco na práci. Jakmile se naskytla chvilka, kdy by si přece jen mohl odpočinout, raději se zase rychle zaměstnal, ať už se jednalo o leštění dřezu nebo zametání podlahy. Ostatně i proto ho měli kolegové rádi – zastal činnosti, které se jen málokomu chtělo provádět. Věděl, že někteří jeho nadbytečné píle zneužívali, ale vůbec mu to nevadilo. Nikdy se totiž čas netáhl tak pomalu jako při nicnedělání.

„Budem potřebovat asi dvacet kilo cibule na přípravy. Půlku nahrubo a půlku najemno. Ujmeš se toho, Petře?“ ozval se Ivan, vysoký, plešatý šéfkuchař, jenž budil přirozený respekt.

„Jdu na to,“ odpověděl Petr a vydal se do skladu pro dva desetikilové pytle. Krájení cibule vždycky znamenalo příjemnou změnu od mytí nádobí. Také tuto činnost zbytek kuchyňského personálu ze srdce nesnášel. Petr si však u krájení z neurčitého důvodu vždycky připadal naprosto vyrovnaný a klidný. Všechny starosti a myšlenky ho v ten okamžik opustily a on se soustředil jen na mechanické klouzání nože po cibuli. Jedinou nevýhodou celého procesu bylo, že se pak člověk nedokázal zbavit nasládlého pachu, kterým tato zelenina čpěla. Zalezl hluboko do pórů prstů a i přes veškeré drhnutí tam vydržel nejméně dva dny. Jednou zkusil krájet v jednorázových rukavicích, jenže nedostatek citu v prstech práci naopak komplikoval, takže si raději na neutuchající odér zvykl.

Jakmile vyprázdnil druhý pytel a rozkrojil poslední kousíček, rozdělil cibuli do čtyř plastových krabic, naskládal je na pojízdný plechový vozík a odvezl do chladicího boxu. Potom se vrátil ke svému dřezu, kde se mezitím nahromadilo další neumyté nádobí, a zase se pustil do drhnutí.

O půl čtvrté po sobě uklidil pracovní místo, zkontroloval, jestli splnil všechny úkoly na dnešní den, a potom už se rozloučil s Karlem a dalšími kuchaři. Při odchodu si ještě zapsal čas konce směny do bloku na zdi a spokojeně za sebou zavřel dveře kuchyně. Nastoupil do tramvaje číslo devět a ze zastávky Jindřišská ho čekala zhruba pětadvacetiminutová cesta na Smíchov, jejíž trasu už znal nazpaměť. Tramvaj se bude chvilku loudat rušným centrem města, přejede most Legií a pak už se ocitne na druhé straně Vltavy.

Ať už to bylo právem, či ne, Smíchov si nikdy nevysloužil tak populární status jako spousta jiných pražských čtvrtí. Zatímco Karlín se postupně stával moderním místem pro život, Vinohrady si držely svou prestižní pověst a Žižkov se proslavil kultovními hospůdkami a jedinečnou atmosférou, Smíchov se vždycky nacházel ve stínu všech těchto čtvrtí. Okolí stanice metra Anděl ještě představovalo poměrně pokrokovou smíchovskou část, ale dále se už rušná Plzeňská ulice táhla místy, na jejichž existenci se téměř zapomnělo.

I když cestou z práce Petr většinou usnul, vždy se dokázal probudit těsně před zastávkou, kde vystupoval. Byla to jedna z věcí, kterou si v sobě nesl už od útlého věku. Jestliže musel vstát, nikdy nepotřeboval zvonění budíku. Pokaždé se vzbudil buď přesně načas, nebo ještě dříve.

Loni se však jednoho rána probudil o něco později, než zamýšlel. Obyčejně byl v pět hodin nachystaný, jenže toho dne už mobil ukazoval téměř půl šesté. Rychle se spěchal obléknout, vyčistit si zuby a před odchodem se ještě jako obvykle šel podívat za maminkou, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Přestože trávila čím dál více času v posteli, zpravidla se okamžitě probudila a zamrkáním modrých očí a letmým úsměvem se s Petrem rozloučila. Tento rituál ho vždycky dovedl povzbudit do nového dne. Znamenal naději, že se maminka jednou opět uzdraví a život se dá zase do pořádku. On se vrátí do školy, získá maturitu a snad se dostane i na vysokou. Zkrátka naváže tam, kde před lety přestal.

V to horké letní ráno už nastřádal značné zpoždění, a tak jen v rychlosti otevřel dveře a nakoukl do pokoje. Maminka však tentokrát své modré oči neotvírala. Vypadala klidně a spokojeně, jako kdyby jen propadla hlubokému spánku.

„Mami?“

Žádná reakce nepřicházela. Petrovi okamžitě proletěla hlavou ta nejhorší myšlenka, ale ihned ji zahnal. Udělal několik kroků vpřed a znovu na matku pohlédl. První paprsky vycházejícího slunce jí přes škvírky rolet ozařovaly bledý obličej a vytvářely na zdi třpytivé tečky. Přistoupil ještě blíž a natáhl k ní ruku. Teprve když se dotkl studené dlaně, pochopil, že se nejedná jen o tvrdý spánek. V tu chvíli věděl, že její úsměv už znovu nespatří. Poslední vzpomínkou na ni už navždy zůstane ta bezvýrazná tvář osvícená ranním sluncem.

Doktor poté konstatoval, že jeho matka zemřela bez bolestí, přibližně kolem páté hodiny ranní. Kdyby tedy Petr nezaspal, zřejmě by se s ní ještě stihl rozloučit. Od té doby si mnohokrát kladl otázku, proč se zrovna toho letního rána nedokázal vzbudit včas.

Ze zastávky domů to rychlou chůzí trvalo méně než pět minut, přesto se nejednalo o zvlášť příjemnou procházku. Staré fasády byly zčernalé a zanesené od prachu a výfukových plynů. Jedinou barevnou stopu zanechávaly nápisy „na prodej“ či „k nájmu“ nacházející se na omítkách vystěhovaných domů. Většinu drobných obchůdků tvořily vietnamské večerky, ale nechyběly zde ani nonstop bary či okénka s rychlým občerstvením. Nepříliš pohostinnou atmosféru Plzeňské ulice ještě dokreslovala ohavná budova celního úřadu.

Petr zahnul do zapadlé uličky, která se na první pohled jevila ještě špinavější a zanedbanější než okolí hlavní silnice. Jediné známky života zde vycházely z nedaleké hospody ležící přímo vedle vchodu do Petrova domu, kde pokuřovalo několik štamgastů. Petr kolem nich mlčky prošel a pak už odemykal domovní dveře. Na chodbě se ještě zastavil u schránky a po zjištění, že se ve valné většině jedná o splátky za nájem a nezaplacené složenky, ji zase roztrpčeně zabouchl. Hlasitě si povzdychl a lehce se otřásl, když si všiml, že po schodech zrovna schází soused z prvního patra.

Příliš často jej nepotkával, ale když už se míjeli, vždycky ho zaujal bídný zjev a nešťastné oči toho chlapíka. Zkoumavě si prohlížel sousedův zarostlý obličej a vtom se stalo něco zvláštního. Přestože sledoval veskrze smutný výjev, najednou jím projel jakýsi hřejivý pocit. Okamžitě se zastyděl. Tehdy ho totiž napadlo pouze jediné možné vysvětlení takové emoce. Skutečnost, že na tom byl někdo hůř než on sám, ho zřejmě nějakým zvráceným způsobem potěšila.

„Dobrý den,“ pozdravil Petr provinile.

Muž se zastavil, přátelsky se na něj podíval a dlouhou chvíli se jen mlčky usmíval. Kdyby Petr nevěděl, že je jeho soused alkoholik, možná by mu jeho skelný pohled dokonce připomínal dojetí.

„Ahoj,“ pronesl muž konečně.

Petr se zmateně podrbal na hlavě a poté už oba pokračovali v chůzi. Sousedův vřelý pozdrav však ještě umocnil zahanbení nad tím, co před malou chvílí pocítil. Snažil se na tu zarostlou tvář co nejrychleji zapomenout.

S prásknutím zabouchl dveře a pověsil šusťákovou bundu na věšák. Petr bydlel sám a nedalo velkou práci to poznat. Až na všudypřítomné knihy povalující se neuspořádaně snad v každé místnosti zde převládal naprostý pořádek. Přesto byt působil prázdně a smutně. Domácnost připomínala spíše obydlí postaršího intelektuála než mladého člověka.

Vyzul si boty a pozorněji si pročítal výpisy s nezaplacenými složenkami. Stejně jako obvykle se většinou jednalo o výdaje spojené s maminčinou nemocí, které stále nebyly uhrazeny. Kvůli absenci jakýchkoliv úspor si navíc musel vypůjčit i na samotný pohřeb. Od té doby ho pronásledoval začarovaný kruh nezaplacených účtů. Poskládal složenky na hromádku a položil je na stůl k ostatním obálkám.

V kuchyni si pustil televizi s večerními zprávami. Zapnul plynový sporák a do hrnce dal vařit vodu. Jakmile začala bublat, přidal do ní čtyři vídeňské párky. Ukrojil si dva krajíce chleba, na talíř si přidal trochu hořčice a pak už jen vyčkával, až bude jídlo hotové.

Po večeři ulehl do postele. Snažil se alespoň na pár minut začíst do knihy Hrozny hněvu, avšak oči se mu okamžitě začaly klížit. Chvilku s únavou bojoval, ale po několika minutách román odložil a nechal víčka úlevně spadnout. V ten moment zazvonil telefon. S nevrlým zamručením vypnul zvuk a položil vibrující zařízení zpět na noční stolek, aniž by mu věnoval jakoukoliv pozornost. Cítil se příliš vysílený na to, aby s někým mluvil. Mobil konečně zhasl a vibrování ustalo, jenže za okamžik se obrazovka znovu rozsvítila s upozorněním na textovou zprávu. V tu dobu už však Petr usínal příjemným spánkem.

2

Tom poslouchal tlumený výklad drobné profesorky a bylo na něm znát, že trpí kocovinou. Seděl v předposlední řadě poloprázdné auly a upíral pohled na bílou obrazovku svého notebooku, kde svítil pouhý nadpis přednášky: „Immanuel Kant – autonomní morálka.“ S bolestivým výrazem ve tváři si promnul oči a snažil se upřít zbytky pozornosti na probíhající přednášku filozofie.

„Jinými slovy, kdybyste takovému žebráku pomohli jen kvůli tomu, že si tím odškrtnete dobrý skutek a získáte u Boha plus, už by se na vás Kant zlobil, protože za svým dobrým skutkem vidíte nějaký osobní zisk,“ uvažovala nahlas profesorka. „V tomto případě vylepšení statistiky u Boha nebo zlepšení karmy, jakkoliv to chcete nazvat.“ Při těch slovech si Tom vzpomněl na včerejší večer, kdy po cestě z hospody hodil žebrajícímu muži dvacet korun, a přemýšlel, jestli tento zdánlivě dobrý skutek nevykonal náhodou pouze kvůli sobě.

Studium vysoké školy pro Toma znamenalo především získání času. Potřeboval si uvědomit, co chce v životě opravdu dělat. Nedalo se však říct, že by ho studium filozofie a historie snad nebavilo, naopak, rád dumal o smyslu bytí a života. Možná až příliš.

Když si na střední škole musel vybrat, jaký obor bude na vysoké škole studovat, nedokázal se rozhodnout podle běžných kritérií, jako byla výše platu nebo prestiž zaměstnání. Nepřišlo mu, že by v něčem nějak zvlášť vynikal, a vůbec netušil, čím by se chtěl v budoucnu živit. Věděl jen, ostatně jako spousty dalších mladých lidí kolem něj, že by si přál dělat něco, co by ho opravdu naplňovalo. Snad žádná jiná fráze než „dělejte, co vás opravdu baví“ totiž nebyla jeho generací skloňována tak často.

Jeho první volbou se tedy nakonec stala historie. Bylo to pragmatické rozhodnutí, při kterém zohledňoval hlavně obtížnost přijímacích zkoušek. Moc dobře si spočítal, že se na zkoušky nebude muset dlouho připravovat, protože obecný přehled a potřebné dějepisné znalosti mu nikdy nechyběly. Snadné přijetí ovšem nebyl ten jediný důvod, proč se rozhodl pro studium dějin. Minulost pro něj byla odjakživa opředena zvláštním kouzlem. Zbožňoval film Půlnoc v Paříži a při jeho sledování vždycky dumal nad tím, v jakém období by se on sám chtěl ocitnout. Jednou věcí si byl jistý – zlatý věk rozhodně neprobíhal právě teď.

Jako druhý obor si zvolil filozofii. Hloubání v minulosti se tedy skloubilo s myšlenkami starých mudrců a Tom se dokázal ponořit i na několik hodin do esejů a spisů učenců dávných dob. Až moc jasně si však uvědomoval, že ani filozofie mu nedokáže odpovědět na otázku, čím by se opravdu mohl živit. Studium minulosti ho na budoucnost připravit nemohlo a filozofie mu dodávala ještě více podnětů k přemýšlení o problémech, které s reálným a praktickým životem neměly mnoho společného.

Stejně jako většina záležitostí z minulosti, také vzdělání připadalo Tomovi v dřívějších dobách lépe postavené. Forma studia svobodných umění, kdy člověk nejprve vystudoval jakýsi obecný základ a až poté se rozhodoval, jakým směrem se bude v životě ubírat, mu byla daleko sympatičtější. Nechápal, proč by si teprve osmnáctileté dítě mělo vybírat svůj osud na celý život. Byl přesvědčený, že by taková zásadní životní volba měla přijít až později.

Dokončení studia tak kromě získání potřebného času vnímal spíše jako závazek ke svým rodičům, který by měl z podstaty věci splnit. Nakonec to byli právě oni, kdo mu studium umožnili.

Profesorka pokračovala ve výkladu o Kantovi a Tom si přiložil prsty na spánky hlavy, jako kdyby mu to mělo pomoct se soustředěním. Po chvíli snažení vzdal a Word zavřel. Na ploše se rozsvítil spořič obrazovky zobrazující koláž fotek, na kterých se nacházel společně s tmavovlasou dívkou. S nostalgickým výrazem si fotografie prohlížel a zatoužil se vrátit v čase do doby, kdy byly pořízeny. Vyndal z batohu sluchátka, položil hlavu na stůl a místo poslechu přednášky si pustil Bowieho píseň Space Oddity. Okamžitě usnul.

Jakmile přednáška skončila, houfy studentů zamířily nahoru ke dveřím. Jeden ze spolužáků se u Toma zastavil a poklepal mu na rameno.

„Tak co, jdeš s náma večer na pivo?“

Tom se probudil a ospalým pohledem zamžoural na spolužáka. „Asi se mnou nepočítejte. Včera jsem to trochu přehnal.“

„Dyť dáme jen jedno dvě. Já chci bejt taky brzo doma. V sedm v Atmosféře?“

„Když jinak nedáš,“ nenechal se dlouho přemlouvat Tom a se zívnutím se protáhl.

Ve společnosti budil dojem spíše extrovertního člověka. V hospodě dokázal ostatní pobavit a vždycky se snažil, aby u stolu panovala dobrá nálada. Vlastní starosti si raději nechával pro sebe a utvrzoval se v přesvědčení, že by neměl okolí unavovat svými malichernými problémy. Málokdo tedy tušil, jak moc samotářská povaha se pod zdánlivě bezstarostným obličejem skrývá. Tomovu oblibu mezi přáteli ještě více umocňoval fakt, že nikdy nikoho nenechal takříkajíc na holičkách a všem chtěl vyjít vstříc, což byla ostatně i jeho slabá stránka. Zkrátka neuměl říct ne.

Dnes se však na další z nekonečné řady dlouhých flámů necítil. Nedařilo se mu přepít únavu ze včerejšího večera a po několika hodinách raději nasedl na tramvaj, aby se vydal domů na Smíchov. Vystoupil na Klamovce, minul ulici, ve které bydlel jeho nejlepší kamarád, a pak už se konečně ocitl ve studentském bytě. Pokoj měl sám pro sebe, protože sestava bývalých spolužáků ze střední školy se postupně rozpadla a teď už zůstali na bytě jen dva.

Místnost připomínala klasické doupě podobné vysokoškolským kolejím. Na zdi visela akustická kytara a vedle ní se už jen na kousku modré plastelíny houpal pomačkaný plakát Kurta Cobaina. Všude se povalovaly prázdné láhve od piva, použité oblečení nebo popsané papíry a člověku nedalo moc práce poznat, že úklid zde není prioritou číslo jedna. Do pokoje vedly ještě další dveře, kde pobýval Tomův spolubydlící Jarda, ale ty byly zatarasené černou pohovkou, takže se jimi vcházelo dovnitř jen velmi obtížně. Nicméně se daly otevřít, aby spolu mohli spolubydlící v případě potřeby komunikovat.

Tom popadl kytaru, usadil se na kožený gauč a se soustředěným výrazem se snažil naladit kovové struny. Oči mu svítily energií z vypitého alkoholu. Nejdříve si začal vybrnkávat náhodně vybrané tóny a postupně pak přešel ke své nejoblíbenější písni – Wonderwall od Oasis. Potichu si broukal i text, ale hraní mu dnes vůbec nešlo. Kytara zněla rozladěně a hlas falešně. Snažil se čím dál více přidávat na hlasitosti v naději, že tím celý výkon zachrání, ale výsledek se zdál naopak čím dál horší. Zrovna vyzpěvoval verš „I don’t believe that anybody feels the way I do…“, když se za pohovkou otevřely dveře. Vykoukl z nich malý tlouštík.

„Hele, Tome, já se tady snažím usnout,“ zakňoural ospale Jarda.

Tom přestal hrát a překvapeně pohlédl za sebe. „Já myslel, že už dávno spíš. Promiň.“