Přeložila Michaela Melišíková

Sandra Brown

THICK AS THIEVES

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc.

and P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English THICK AS THIEVES

Copyright © 2020 by Sandra Brown Management Ltd.

First published in the United States of America by Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2023 by Michaela Melišíková

ISBN 978-80-242-8841-3

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Epilog

Prolog

%

Ta noc v roce 2000

„Když se o tom budeme bavit, jistojistě nás chytí.“

Významně se odmlčel, načež pohlédl každému ze svých kompliců zpříma do očí. Namísto dalších slov na ně upřel varovný pohled plný odhodlání.

Čtveřice parťáků se semkla do těsného kroužku. Teprve nyní z nich začal opadávat adrenalin. Trvalo hodnou chvíli, než se jim nervy zklidnily. Teď, když už nikomu z nich bezprostřední dopadení přímo při činu nehrozilo, jim sice bila srdce prudčeji než obvykle, alespoň se však neblížila infarktovému stavu. Ve vlhkém vzduchu byl jejich dech stále horký, avšak mnohem poklidnější než před chvílí.

To, co se však ani o píď nezklidnilo, bylo napětí mezi nimi.

Nemohli riskovat, že je spolu dnes někdo uvidí. Než se však rozejdou každý svou cestou, musí se na něčem dohodnout. A pokud ta domluva bude působit trochu jako hrozba, o to efektivněji zafunguje. Alespoň nikoho z nich nenapadne dohodu porušit a promluvit. Potřebovali se navzájem zavázat mlčením.

„Nesmíte nikomu ani ceknout.“ Řečník oplýval zářivou kšticí v barvě sladké papriky a v ježatých vlasech měl pihy. „Nikomu ani jedno podělaný slůvko.“ Každé slovo zdůraznil pohybem prstu, jako by do země zabodával nůž.

Nejstarší člen party začal ztrácet trpělivost a odvětil: „To je přece samozřejmé.“

Další z nich, který si usilovně okusoval nehty na rukou, kousek nehtu vyplivl a souhlasně pokyvoval hlavou.

Čtvrtý a nejmladší ze všech si po celou dobu zachovával odstup a působil neuvěřitelně klidným dojmem. Lakonicky pokrčil rameny, čímž naznačoval, že dalších slov netřeba.

„Jestli se jeden z nás začne někomu chlubit nebo něco naznačovat, i kdyby jen ze srandy, bude z toho dominový efekt, což by…“

„Už s tím konečně přestaň,“ přerušil ho hlas nejstaršího. „Pochopili jsme tě přece už napoprvé a nepotřebujeme, abys nás tu poučoval.“

Příkop, v němž společně dřepěli, zarostl trávou, zčásti vysokou a zčásti zašlapanou do bláta v důsledku nedávných silných dešťů. Rokle sahala zhruba metr do hloubky a působila jako ošklivý doplněk úzké silnice a ostnatého drátu ohraničujícího pastvu pro krávy. Všude to páchlo hnojem. Jelikož bylo absolutní bezvětří, atmosféra, nejen kvůli šílenému zápachu, by se dala krájet.

V kroužku, který ti čtyři utvářeli, ležela příčina všeho toho kázání: plátěná taška plná ukradených peněz.

Obnos v ní ukrytý byl mnohonásobně vyšší, než čekali, ale třebaže je neočekávaný bonus vzrušoval, zároveň je nutil k zamyšlení. Najednou totiž mnohem víc riskovali a vzrostlo tak i napětí mezi nimi.

Po příkrém kárání kvůli nevyžádanému poučování se nikdo ani nepohnul. Všichni se odmlčeli, dokud si ten nejmladší a nejodtažitější z nich nesáhl na krk, aby zabil otravného komára. Na kůži mu zasvítila krvavá šmouha. „Já teda nikomu nic říkat nehodlám. V lochu jsem už byl a fakt se mi tam moc nelíbilo.“

„Myslíš pasťák,“ reagoval zrzek.

„I ten se počítá.“

Ozval se starší hlas z party: „Žvanil by o tom jen blbec. A to já nejsem.“

Zrzek se znovu zamyslel a zdálo se, že ho komplicové ujistili. Přikývl. „Dobře. Ještě jedna věc. Když se potkáme na ulici, budeme se chovat jako vždycky. Nebudeme se jeden druhému vyhýbat, ale ani se nebudeme najednou víc kámošit. Známe se jen od pohledu, možná dost na to, abychom spolu prohodili pár slov, ale tím to hasne. Jedině tak to bude fungovat. Máme přece společnou jen tuhle věc.“ Dloubl do tašky s penězi ocelovou špičkou své boty.

Další pár kovbojských bot, které se v kroužku nacházely, stříbrem nezářil. Ty boty sice nepůsobily moc výstavně, ale svému účelu stále ještě dobře sloužily. Nebylo to poprvé, kdy je jejich majitel upatlal od bláta.

Hnědé polobotky se možná ještě nějakému tomu lesku těšily, tedy než sklouzly do příkopu.

Modré tenisky už byly značně obnošené.

„Čekat na svůj podíl šest měsíců se mi zdá moc dlouho,“ prohlásil nejstarší z nich s pohledem upřeným na zrzka. „Proč bys je měl mít mezitím zrovna ty? Tohle jsme si neodhlasovali.“

„Copak ty mi nevěříš?“

„No co myslíš?“

Pokud se kluk se zrzavou kšticí urazil, nedal to nikterak najevo. „Dobře, podívej se na to takhle. Já jsem ten, kdo tady nejvíc riskuje. I když jsme si tu odpřisáhli, že nikdo ani necekne, jestli jednomu z vás uklouzne třeba jen zmínka a někdo v uniformě něco zavětří, začne se v tom šťourat. A s tou taškou nachytá mě.“

Ostatní si všimli důrazu, s nímž jedno ze slov vyslovil. Vyměnili si rychlý podezíravý pohled. Ani v nejmenším tomu, kdo sám sebe pasoval do role bankéře, nevěřili. Nikdo však nic nenamítl. Nejmladší z nich jen znovu pokrčil rameny. Zrzek si to vyložil jako souhlas.

„Jakmile dostanete svůj podíl, ne aby vás napadlo začít utrácet jako blázni! Žádný nový auta ani nic podobnýho…“

Hlas staršího z kumpánů ho opět přerušil, tentokrát o něco podrážděněji. „Vykašli se už na tohle svoje poučo-vání.“

„Nebuď taková citlivka. Tím, že vám to tu říkám, si to vlastně opakuju sám pro sebe.“ Zrzek se sice smířlivě usmál, ale do očí mu úsměv nedoputoval. V těch se mu zračil jen odraz měsíčního svitu, ostrý jako břitva. Poté se obrátil ke spolupachateli, který si v mezičase stihl okousat všechny nehty na rukou. „Co je s tebou?“

„Nic.“

„Tak už se přestaň vrtět. Každý si na hony daleko všimne, že se něco děje.“

Starší člen party souhlasně přikývl. „Má pravdu. Jestli budeš působit nervózně, můžeš se rovnou přiznat.“

Oslovený tedy nechal ruku sklouznout dolů. „Budu v pohodě.“ Ztěžka polkl a ohryzek mu znatelně poskočil. „To jen že… No, vždyť víte.“ Pohlédl dolů na tašku s penězi. „Pořád se mi tomu nechce věřit. Fakt jsme to zvládli.“

„No jasně, zvládli,“ odpověděl zrzek. „A až přijdeš v pondělí ráno do práce a zjistíš, že přes víkend někdo vyprázdnil sejf, budeš muset působit stejně šokovaně jako všichni ostatní. Ale nesmíš to zase přehnat,“ upozornil ho se vztyčeným ukazováčkem.

„Postačí něco ve smyslu ‚ty vole, to je hustý‘. Prostě jen dej najevo, že tomu nemůžeš uvěřit, ale potom zavři klapačku. Nijak na sebe neupozorňuj, hlavně až to začnou vyšetřovat policajti, protože ti určitě budou vyslýchat všechny zaměstnance. Až přijde řada na tebe, musíš vypadat nevinně. Nic netušíš, je ti to jasný?“

„Jo.“

„Je ti to jasný?“ zeptal se důrazněji starší z kumpánů.

„Jasně. Vím, co mám dělat.“ Ale třebaže právě všechny ubezpečil, jak si je své odpovědnosti vědom, otíral si zpocené ruce o kalhoty ve snaze je osušit – to na jeho tři kumpány rozhodně sebejistě nepůsobilo.

Starší člen party si povzdechl. „Bože můj.“

Nervózní mladík se je snažil rychle uklidnit. „Nemějte strach. Už jsem svou roli sehrál a hodlám v ní pokračovat. Jsem prostě jen nervní, to je všechno. Když jsme tady takhle venku.“ Máchl rukou kolem sebe, aby poukázal na louku, kde se pásly krávy, a na opuštěnou venkovskou silnici. „Proč jsme vlastně jeli zrovna sem?“

„Říkal jsem si, že bychom si tady měli popovídat,“ odpověděl zrzek.

„A to už jsme udělali.“ Nejstarší z party se začal drápat nahoru příkopem a varovně pohlédl na neurotika. „Běda ti, jestli to poděláš.“

„Nepodělám. Do pondělka se dám dohromady.“ Olízl si rty a pokusil se o jakýsi chabý úsměv. „A za půl roku odteď budeme všichni za vodou.“

Vylezli společně nahoru na cestu, ovšem jejich optimistická prognóza ani zdaleka nevyšla.

Do rána se totiž celý ten skvělý plán zbortil jako domeček z karet.

Jeden z nich skončil v nemocnici.

Druhý seděl ve vězení.

Třetí ležel v márnici.

A čtvrtému se podařilo i s celou kořistí pláchnout.

Kapitola 1

%

Přítomnost

„Můj bože, Arden, sice jsem počítala s tím, že to tu bude trochu omšelé, ale…“

Lisa se zděšeně otřásla, když vkročila zadními dveřmi do kuchyně a zjistila, v jakých podmínkách Arden posledních pět měsíců žila.

Arden svou sestru následovala dovnitř a zpod stolu vysunula židli. Zatímco se usazovala, sjela pohledem pracovní desku. Nedávno ji sice leštila, opět však vypadala velmi zašle. Ještě předevčírem se trápila se začišťováním všech těch škrábanců, dnes ovšem nebyl výsledek jejího úsilí vůbec patrný.

Lisa nepřestávala tlachat. Arden se probrala ze zamyšlení. „Nechala jsi zkontrolovat, jestli z té plotny neuniká plyn? Mohlo by to být nebezpečné. Je tu nějaký funkční požární hlásič?“

„Jsou to poslíčci. Falešné porodní stahy. Můžete je začít pociťovat zhruba za měsíc. Pokud ano, nemusíte se bát, nejde o nic abnormálního.“

To jí řekli při poslední kontrole v porodnici.

U včerejších stahů se však o poslíčky už nejednalo. Nebyly to žádné falešné kontrakce a při nákupu v supermarketu způsobily docela slušné pozdvižení.

Snažila se na tu situaci nemyslet a soustředila se opět na Lisu – stála uprostřed kuchyně s lokty křečovitě podél těla, jako by se obávala, že se omylem dotkne něčeho kontaminovaného.

„Říkala jsi, že používáš jen několik místností dole. A co tady tyhle?“

Lisa přešla k otevřeným dveřím a pohlédla na formálně upravenou jídelnu, za kterou se nacházel obývací pokoj. Před dvaceti lety z nich někdo odstranil všechen nábytek kromě pianina, stojícího na svém původním místě. Arden byla jeho nálezem překvapená. Nejspíš tam však zůstalo ze stejného důvodu, kvůli němuž si ho neodvezla Lisa, když z domu prvně odcházely. Kdo by se s něčím tak obrovským tahal?

„Ty pokoje nahoře jsou asi taky prázdné,“ poznamenala Lisa. „Vůbec nemám pocit, že tu bydlíš.“ Zběžně se ohlédla ke schodišti, načež se otočila zpět do kuchyně. „Kde spíš?“

Arden pokývla směrem k místnosti za kuchyní. Lisa hřbetem ruky rozevřela již pootevřené dveře dokořán.

Vešly do čtverhranné, fádní místnosti se stejně fádním oknem. Jejich matka, Marjorie, ji používala jako skladiště pro veškeré vánoční dekorace, vyřazené oblečení pro Armádu spásy, zřídka používané otcovy golfové hole, přenosný šicí stroj a podobné věci.

Když se do domu Arden nastěhovala, rozhodla se zřídit si provizorní ložnici právě zde, místo aby se zabydlela ve svém starém pokojíku, odkud by však musela neustále chodit nahoru a dolů po schodech. V pokročilém stadiu těhotenství a při její zvyšující se nemotornosti to nebylo moc praktické.

Na ničem z toho už však nesešlo.

Když ji poprvé ochromila bolest, Arden upustila jablko, které si prohlížela, a rukama si objala obrovské břicho. Třebaže jí prudká a nečekaná kontrakce vyrazila dech, vyděšeně vyjekla.

„Co se vám stalo, mladá paní?“

Otočila se za tím starostlivým hlasem. Spatřila příjemně vyhlížející tvář s laskavýma očima, rámovanou šedými vlasy. Žena měla na sobě modro-bílou pruhovanou halenku. Zachvátila ji další vlna bolesti, tentokrát silnější než ta předtím. Podlomila se jí kolena.

„Proboha, praskla vám voda. Budete rodit.“

„Ne, to není možné! Ještě je moc brzy.“

„V kolikátém jste měsíci?“

„Je moc brzy!“ Z jejího hlasu čišela panika. „Zavolejte sanitku. Prosím.“

Lisa komentovala sestřinu pochmurně vyhlížející provizorní ložnici. „Já jenom nechápu, proč ses sem rozhodla vrátit a bydlet tu v těchhle podmínkách.“

Arden místnost vybavila dvoulůžkem, nočním stolkem a lampou a nastěhovala sem i skříňku se zásuvkami. Jen montáž jí zabrala celé dva dny. Pamatovala si, jak byla ze svého úsilí nadšená a jak se těšila, až začne sestavovat i dětskou postýlku.

Znovu zahnala zatoulané myšlenky a vrátila se do přítomnosti. V zrcadle, jež pověsila na zeď nad skříňku, se odrážel Lisin zděšený výraz. Vrtěla hlavou a prohlížela si svou sestru, jako by se jednalo o nějaký starodávný svitek, který nedokáže rozluštit.

„Máš tady něco k pití?“

Aniž by čekala na odpověď, vrátila se Lisa do kuchyně a zkontrolovala obsah lednice. „Super. Dietní kola. Nebo by sis dala něco jiného? Funguje ten výrobník ledu?“

Arden se snažila udržet krok s Lisinými rychlými myšlenkovými pochody, ale vlastní živé vzpomínky jí v tom neustále bránily.

„Budete v pořádku. Položte se na záda. Zhluboka dýchejte.“

Mladá žena v jogínském outfitu zareagovala na volání o pomoc postarší dámy. Pomohla Arden položit se tak, aby se opřela o dalšího neznámého člověka, který se usadil za jejími zády. Mladá žena poklekla u Arden a snažila se ji citlivým tónem hlasu uklidnit. Nic z toho, co řekla, však nepomáhalo ani s bolestí, ani se zoufalstvím, které Arden zcela ochromilo.

V návalu hysterie si dala obě ruce mezi stehna a snažila se v děloze udržet tělíčko, které ještě nemělo přijít na svět.

Lise se podařilo najít sklenice ve stejné skříňce, v níž se nacházely nejspíš odjakživa, a nalila jim oběma pití. Donesla je ke stolu a posadila se naproti Arden.

Usrkávala ze sklenice, načež natáhla ruku a položila ji přes Ardeninu. „Moje malá sestřičko.“

Ta šeptem sdělená něžná slova překypovala láskou, péčí a obavami. Arden ze sestry vycítila naprostou upřímnost. Lisa byla z její životní volby stejně tak zmatená jako rozčilená.

„Od té chvíle,“ pronesla, „cos mi včera zavolala, jsem na nervy. Nevím, kolik si toho z minulé noci pamatuješ, ale když jsem dorazila do nemocnice, chovala ses v jednu chvíli hystericky a potom zase úplně strnule. Byla jsem z toho celá bez sebe. A dnes ráno, když jsem se tě odtamtud snažila odvézt…“

„Jak se jmenujete?“

Ze strany se k Arden skláněl záchranář, který nahradil mladou jogínku. Byl mladý a sympatický.

„Arden Maxwellová.“

„Arden, my se o vás postaráme, ano? V kolikátém jste týdnu?“

„Dvacátém druhém.“

Jeho kolega, který vypadal jako profesionální kulturista, kontroloval ženiny základní fyziologické funkce. Záchranáři požádali všechny ostatní, kteří se kolem nich seskupili, aby poodstoupili. Poté ji zdvihli na pojízdné lůžko a vyjeli z prodejny ven.

Polední slunce nad nimi přímo pražilo. Bylo to oslepující. Oči se jí zalily slzami.

Arden si otřela uslzené řasy.

Lisa si toho musela všimnout, protože přerušila svůj výčet všech komplikací, jež byly spojené s propouštěním z nemocnice. „Snažím se ti jen říct, jak obrovsky mě to mrzí. Je mi to tolik líto, Arden.“ Pohladila sestru po ruce.

Arden se oči znovu zalily slzami. Pohlédla na netknutou sklenici koly na stole. Bublinky z perlivého nápoje spěchaly na povrch, aby následně ihned praskly. Něco tak živého, a přitom mrtvého pouhým mrknutím oka.

V sanitce Arden rozstřihli kalhoty. Zakryli jí klín rouškou. Když ji mladý medik vyšetřoval, hladké obočí se mu svraštilo.

Snažila se posadit trochu výš, aby zjistila, proč záchranář vypadá tak konsternovaně, ale silný kulturista ji tlačil zpět do lehu, nikterak drsně, ale pevně.

„Bude moje miminko v pořádku, viďte?“ vzlykla Arden. „Prosím, řekněte mi, že bude v pořádku.“

Když o tom teď zpětně přemýšlela, nejspíš už v tu chvíli věděla jedno – její holčička se nenarodí živá. Jakýsi prvotní instinkt nebo tak něco.

„Asi tomu nebudeš věřit,“ pokračovala Lisa a hladila Arden palcem po ruce, „ale já jsem to tvoje rozhodnutí nechat si to miminko obdivovala. Nechápej mě špatně. Šokovalo mě, když jsi mi řekla o tom, co se chystáš udělat. Vrátit se zase sem a vychovat tu dítě. Ze všech míst na světě právě tady?“

Rozhlédla se po zašlých tapetách, jako by na nich mohla najít nějaké vysvětlení. „Je to masochismus. Má tohle sebemrskačství co dělat s tím, kdo je otcem dítěte?“

Arden uchopila sklenici a snažila se ji držet tak klidně, aby se mohla trochu napít. Sklenice zacinkala o zuby. Položila ji zpět na stůl.

Lisa se sestry šeptem zeptala: „Je ženatý, Arden?“

Arden sklopila oči.

Lisa si povzdechla. „To jsem předpokládala. Věděl vůbec, že jsi těhotná?“

Ardenino mlčení si tentokrát vyložila jako opak souhlasu.

„To je nakonec možná i dobře,“ prohlásila Lisa. „Ani teď mu o tom nemusíš nic říkat. Pokud o dítěti nevěděl, nemusí vědět ani to, jak to s ním dopadlo. Tahle životní epizoda je už za tebou. Můžeš začít nanovo. S čistým štítem.“

Opět položila svou dlaň na sestřinu a vřele ji stiskla. „První věcí, co teď musíme udělat, je dostat tě odsud pryč. Než zjistíš, co budeš dělat dál, chci, aby ses nastěhovala ke mně.“ Odmlčela se, aby se k tomu sestra mohla vyjádřit, ta však i nadále mlčela, a tak mluvila dál. „Od té doby, co Wallace zemřel, je ten dům tak prázdný…“

Lisin manžel, který byl o dost starší než ona, před dvěma lety zemřel. Obrovský rodinný dům, nacházející se v jedné z nejlepších čtvrtí Dallasu, nyní bezpochyby zel prázd-notou.

„Budeš u nás mít veškeré soukromí, které budeš potřebovat. Helena bude samozřejmě šťastná, že se o tebe bude moct starat. Budeme tě hýčkat, dokud se kompletně neuzdravíš.“ Usmála se a znovu poklepala Arden po dlani, načež pohlédla na hodinky.

„Asi toho nebudeš mít moc k balení, viď? Pokud za chvilku vyrazíme, budeme u nás ještě před setměním. Helena uvaří skvělou večeři.“ Právě se chystala zvednout ze židle, když se ještě na moment zastavila. „Arden, nemáš kam spěchat. Nech si čas na to, abys to všechno pořádně zvážila. Než se do něčeho pustíš, promysli si to ze všech stran. Zbytečně se do ničeho nehrň. Upřímně řečeno, měla jsem z toho tvého stěhování do Houstonu špatný pocit, a to jsem ani nevěděla, že máš pletky se ženatým mužem. Ta práce určitě stála za to, ale takhle zvednout kotvy a odstěhovat se pryč, to se mi od samého začátku zdálo jako impulzivní a beznadějné rozhodnutí.“

Ošetřující lékař na pohotovosti stiskl Ardeninu ruku. „Paní Maxwellová, je mi to moc líto.“

„Ne.“

„Vaše dcera se narodila již mrtvá.“

„Ne!“

„Nesmíte si to dávat za vinu. Vy za to nemůžete. Zařídila to tak příroda.“

Beznadějné od samého počátku.

Měla pocit, jako by jí měla prasknout hrudní kost. Arden odstrčila židli a přešla ke dřezu. Na okně nad ním roztáhla žaluzie a vyhlédla ven na dvorek za domem, kde si se sestrou hrávaly.

V plotě chyběly latě. Trávník protkávaly husté trsy plevele. Ze záhonu s růžemi, o nějž se matka vždy s neutuchající láskou starala, zbyl jen špinavý kus hlíny.

Ucítila, jak se k ní sestra přibližuje, ještě než ji Lisa objala zezadu kolem pasu a bradou spočinula na Ardenině rameni, aby se také mohla podívat ven. „Pamatuju si, jak ti táta tehdy přivezl tu houpačku.“

Houpačka stále ještě zůstávala ukotvená v zemi pomocí betonových kvádrů, ale už celá zrezivěla a řetěz na jedné ze sedaček se přetrhl.

„Bylo mi asi dvanáct, takže tobě teprve dva roky. Měla jsi tam takové sedátko s ohrádkou, abys z ní nevypadla.“

Lisa si otřela bradu o sestřino rameno. „Asi si to nepamatuješ, byla jsi tehdy ještě moc malá. Ale jistě si vybavíš, jak jsem tě učila cvičit na hrazdě.“

Lisa na to tehdy byla až moc vysoká, ale díky atletické postavě dokázala mladší sestře ukázat, jak snadno může na hrazdě dělat přemety. Při prvních nesmělých pokusech jí s tím trochu pomáhala, ale později už ji ponoukala k tomu, ať zkusí cvičit sama.

Samou nervozitou měla zpocené dlaně, ale vyhoupla se nahoru na hrazdu, zhluboka se nadechla a pokusila se o přemet. Jen malý kousek chyběl k tomu, aby se jí to podařilo úplně. Ruce jí z tyče sklouzly a Arden přistála zadkem na tvrdé zemi.

Neúspěch ji trápil stejně jako bolavé hýždě, ale nerozplakala se. Lisa trvala na tom, ať to zkusí znovu.

„Zítra,“ kňourala Arden.

„Ne. Ještě teď.“

Napodruhé se už dívce přemet podařil. Lisa ji nadšeným objetím téměř udusila. Teď si Arden vzpomněla na to, jakou zvláštní událostí pro ni byla Lisina pochvala i ono blahopřejné objetí.

Celá rodina tehdy úspěch oslavila večeří v restauraci, kterou si směla sama vybrat: samozřejmě v McDonald’s.

Šťastný den. Jedna z posledních radostných chvil, na něž se Arden pamatovala. O několik měsíců později se matce přihodila tragická nehoda.

Ztráta matky však nebyla tak náhlá a nečekaná jako skutečnost, že je opustil i otec.

Teď v březnu uplynulo od těch událostí přesně dvacet let, tedy o polovinu víc, než jí bylo tehdy. Joe Maxwell opustil své dvě dcery a od té doby ho už nikdo nikdy nespatřil. Jeho odchod byl pro Arden stěžejním bodem, kolem kterého se točil celý její život.

Nemělo smysl spekulovat o tom, jak by se její a sestřin život býval vyvíjel, nebo jakou by bývaly mohly mít budoucnost, kdyby se na ně nevykašlal. Prostě je tu nechal.

Lisa pronesla něžným, soucitným tónem: „Už sis toho tolik vytrpěla a já na tebe nechci nijak tlačit, když jsi takhle zranitelná, Arden, ale tady se asi těžko zotavíš. Věř mi, není to tu vhodné. Byla jsi mnohem mladší než já. Nemůžeš si pamatovat, jak hrozné to tu bylo, když máma zemřela. Nebo si to možná částečně pamatuješ, ale vytěsnila jsi to. Já ne. Já si to pamatuju.

Když táta zmizel a my jsme se přestěhovaly z tohohle města pryč, přísahala jsem, že se sem už nevrátíme. Lidé v okolí si nás pamatují. Proč by ses měla vystavovat drbům a pomluvám? Nemluvě o tom, že tenhle dům se doslova rozpadá.“ Cvrnkla prstem do odlomeného kousku umakartové kuchyňské desky.

„Už tolikrát jsem to tu měla chuť prodat, ale když jsem si vzpomněla na mámu, jak v téhle kuchyni vařila, pozpěvovala si u skládání prádla, prostě jsem to nedokázala. Asi jsem sentimentální. Bůh ví, že by se nám ty peníze hodily, ale prodat dům by znamenalo úplně se od mámy odstřihnout. Navíc to je i tvůj majetek. Takže prodej nepřipadal v úvahu. Nechtěla jsem to rozhodnutí dělat za nás obě.“

Zhluboka se nadechla. „Ale teď si říkám, kéž bych se tohohle místa zbavila! Ty by ses sem alespoň nenastěhovala. To byla obrovská chyba. Namlouváš si, že to je tvůj domov. Ale není. Nebyl to domov už dvacet let, a bez tvého dítěte ani nikdy nebude. Tvoje jediná rodina jsem já. Postarám se o tebe, dokud se nerozhodneš, co budeš dělat dál.“

Prudce a trochu drsně Arden objala a chvilku ji držela v náruči.

Arden se k ní otočila čelem. Políbila sestru na tvář a nastavila jí ohnutý malíček, aby jej Lisa mohla propojit s tím svým. Poté, co je otec opustil, toto gesto začaly dělat pravidelně. Jednalo se o symbol toho, že mají jen jedna druhou a že jejich pouto nikdo nemůže zničit.

Se zaklesnutými malíčky se na sebe posmutněle usmívaly, načež se Arden odtáhla. „Už jsi skončila, Liso?“

„Skončila s čím?“

„Skončila s tím, že mi budeš říkat, kde mám žít a co mám se svým životem odteď dělat. Pokud ano, pak prosím tě odejdi.“ Nadechla se, jako by si chtěla dodat odvahu. „Pokud ne, i přesto odejdi.“

Arden byla ještě vzhůru, když zaslechla přijíždět auto.

Zkontrolovala hodiny na nočním stolku. Pár minut po jedné ráno. Vůz dnes projížděl kolem o něco později než obvykle.

Jakmile se o svém těhotenství dozvěděla, rozhodla se odjet z Houstonu pryč. Do týdne dala výpověď ze zaměstnání, uhradila majiteli bytu zbytek nájmu, popadla všechno, co jí v bytě patřilo, a vyrazila zpět do rodného města.

Ačkoli byl Penton krajské město, většina celého kraje působila spíše jako venkov, takže i tady každý hned věděl, co se kde šustlo. Všichni, kdo znali Maxwellovu rodinu, se samozřejmě zajímali o to, kdo právě bydlí v jejich domě, kam už dlouhá léta nevkročila ani noha. A netrvalo dlouho, než se všichni jména nového obyvatele dobrali.

Arden si už na všechny ty řidiče, projíždějící okolo pomaličku a s vypnutým motorem, zvykla.

Nevadili jí ani čumilové, kteří se tu během dne potulo-vali.

Ale jeden jezdil v noci. Každou noc. Teď už dokázala zvuk jeho motoru rozpoznat. Dokonce ho začala i očekávat. Často se stávalo, že neusnula, dokud řidič nebo řidička neprojeli kolem. Takhle si však závěr každého dne nepředstavovala. Neměla pocit, že by se jednalo o nějaké dobré znamení.

Samozřejmě se o tom Lise ani slůvkem nezmínila. I bez toho byla dávno přesvědčená, že Ardenino opětovné na-stěhování do léta opuštěného domu jen vzkřísí všechna podezření, pomluvy a spekulace týkající se jejich otce a toho, jakých trestných činů se údajně dopustil, než zmizel.

Lisa měla jako vždy pravdu. Arden však vnitřně cítila, že člověk, který denně projížděl kolem, neměl v úmyslu zjišťovat drby. Ani nedoufal v byť jen letmý pohled na nechvalně známou nejmladší dceru Joea Maxwella. Jeho noční „návštěvy“ působily tak nějak dravě, což mladou ženu dost děsilo.

Právě dnes se však rozhodla, že už se od nikoho zastrašovat nenechá.

Odhodila peřinu, vstala z postele a přešla k oknu, kde se však přitiskla ke zdi, aby ji zvenku nebylo vidět. Zdálo se jí rozumné a opatrné nedat tomu člověku v autě najevo, že o něm ví.

Dům byl od silnice příliš vzdálen na to, aby z vozu spatřila více než světlo předních reflektorů. Když se přiblížil k domu, jako každou noc řidič úplně zpomalil a rychlost znovu nabral teprve po několika desítkách metrů.

Arden sledovala zadní světla vozu – mířila do zatáčky a z dohledu. Třeba si jen něco namlouvá a žádný zlověstný cíl za tím není, říkala si. Hluboce vrčící motor mohl patřit komukoli, kdo pracuje v noci a vrací se domů ze směny.

Nenapadala ji však žádná firma, která by tímto směrem mohla sídlit. Ostatně, které zaměstnání vyžaduje nasazení sedm dní v týdnu? Ten řidič totiž jezdil kolem domu i o víkendech. Nevynechal jedinou noc už celé měsíce.

Na té pravidelnosti bylo cosi kompulzivního a zlověstného.

Arden se snažila setřást znepokojující pocit. Určitě přehání, namlouvala si a vrátila se zpět do postele. Hlavou jí však vířily myšlenky a úspěšně zaháněly spánek.

Lisa neodjela zcela v poklidu.

Půl hodiny poté, co jí Arden sdělila, že hodlá žít nezávislým životem, se s ní Lisa nepřestávala dohadovat. „Kdyby žil Wallace, souhlasil by se mnou.“

Arden o tom nepochybovala. Svého švagra, který pro ni byl něco jako hodný nevlastní otec, nebo spíše dědeček, měla moc ráda. Byl to úspěšný developer v oblasti nemovitostí, rozvážný Wallace Bishop. Dennodenně sjednával takové obchody, z nichž měly vždy prospěch obě strany. Stalo se nesčetněkrát, že se ujal role rozhodce mezi oběma sestrami, ale aby měl doma klid, přikláněl se spíše na Lisinu stranu.

Ani zmínka o něm však na Ardenino rozhodnutí zůstat v rodném domě neměla žádný vliv. Lisa nemohla dělat nic jiného než se jednoduše vzdát. Při odchodu sestře řekla: „Já jen chci, abys byla šťastná, Arden.“

„To chci taky.“

Teď, když ležela potmě v posteli a zírala do stropu, musela sestře něco přiznat k dobru. Většinu svého dospělého života lítala zběsile z místa na místo, aniž by čehokoli dosáhla. Svou cestu ještě nenašla. Chodila po světě bezcílně a bezúčelně.

Reflexivně si sáhla na břicho, kde postrádala tu malou bouličku, která pro ni byla něčím tak novým, ale přitom tak rozkošně povědomým.

Miminko dalo jejímu životu smysl.

„Tak to prostě je…,“ pronesla šeptem.

Pocítila zármutek, ale odmítla se jím nechat zcela pohltit. Kdyby své mysli, svému srdci dovolila nad ztrátou dítěte příliš dlít, všechen žal by ji dočista ochromil.

Musela pokračovat dál ve svém původním plánu. Jako se v dětství učila přemet přes hrazdu, i tohle musí zvládnout, sama a hned teď.

Tělo měla sice vyčerpané, ale v mysli již spřádala plány na to, jak naloží s domem, o nějž se dvacet let nikdo nestaral.

Nad ztrátou své dcerky bude truchlit až do konce svých dnů; nyní však cítila jakýsi pocit urgentnosti jednat, pohnout se, žít, než bude příliš pozdě.

Nad tou poslední myšlenkou se pozastavila.

Příliš pozdě na co?

Kapitola 2

%

Na poštovní schránce, visící u vjezdu na štěrkem vysypanou příjezdovou cestu, stálo „L. Burnet“. Cesta tam sice byla hrbolatá, úzká a klikatá, ale Arden nakonec dorazila do cíle.

Až dosud, celé dva měsíce od ztráty miminka, se nezastavila. Horečné úsilí však žádné ovoce nepřineslo. Doufala proto, že návštěva u L. Burneta situaci dokáže změnit.

Nasměrovala vůz na příjezdovou cestu a zastavila za terénním pick-upem s otevřenou korbou. Motor nechala běžet naprázdno a prohlížela si dům před sebou. Měl šikmou střechu a byl postaven v akadiánském stylu, zcela typickém pro stát Louisiana, od jehož hranice s Texasem jej dělilo jezero Caddo, nacházející se v docházkové vzdálenosti.

Bíle rámovanou jednopatrovou budovu zdobily tmavě zelené žaluzie a stejně zbarvená plechová střecha. Dům byl svědomitě upraven a na pohled působil velmi příjemně. Verandu před ním postavili o něco širší než dům samotný. Jediný kus nábytku na ní představovalo lakované dřevěné houpací křeslo s lamelovým opěradlem a širokými područkami. Pozemek zdobily jen zakrslé stálezelené keře, které z každé strany vedly až k verandě, z níž se scházelo po schůdcích z recyklovaných červených cihel.

Arden vypnula motor. Sotva z auta vystoupila, uslyšela vysoký, vtíravý zvuk nějakého zahradního náčiní. Vycházel ze zahrady za domem. Prošla okolo vozu o velikosti tanku a po cestičce v podobě vyšlapané trávy mířila přímo za zvukem. Dostala se zleva podél domu až k zadnímu dvorku zastíněnému vysokými borovicemi.

Prostorná stodola, nacházející se za domem, ladila s bílou fasádou i zelenou plechovou střechou. Dvojité garážové dveře zely dokořán. Přešla až k nim a nakoukla dovnitř. Zdrojem ostrého ječivého zvuku byla cirkulárka. Muž, který s ní právě pracoval, stál k Arden zády. Myslela, že z toho randálu ohluchne.

„Promiňte?“

Nevypadalo to, že by její přítomnost vůbec zaznamenal. Skloněný nad pracovní deskou obratně prořezával prostředek dlouhého prkna.

Zvýšila hlas. „Pane Burnete?“

Jelikož muž stále neodpovídal, rozhodla se počkat, dokud svou práci nedokončí. Když se tak stalo, narovnal se, prohlédl si své dílo a k Ardenině úlevě cirkulárku vypnul.

„Pane Burnete?“

Konečně začal vnímat a posunul si ochranné brýle na čelo. Při pohledu na ni se na kratičký moment, pouhou setinu vteřiny, zatvářil zvláštně.

Arden pravila: „Snad jsem vás nevylekala. Volala jsem, ale vy jste mě přes ten hluk asi neslyšel.“

Opětoval jí pohled, načež si ženu prohlédl odshora dolů a obrátil se zpět ke své pracovní desce. Sňal si brýle a kožené pracovní rukavice se semišovým povrchem a položil je vedle pily. Otočil se zpět k Arden. „Slyšel jsem vás.“

Nevěděla, co na to říct. Pokud ji slyšel, proč nedal najevo, že její přítomnost zaznamenal?

„Jmenuji se Arden Maxwellová.“ Přešla k němu a podala mu ruku.

Díval se na ni, jako by ještě nikomu v životě ruku nepodal, načež sáhl po vybledlém červeném hadru, aby si otřel z předloktí piliny. Pak podání ruky krátce, téměř úsečně, přijal. „Můžu vám nějak pomoct?“

Rozpačitě se zasmála. „Doufám, že hodně.“

Úsměv neopětoval, jen pozdvihl obočí.

Ardenina reakce působila po mužově gestu najednou jako záměrná narážka, pospíšila si tedy s vysvětlením: „Viděla jsem váš inzerát. Na internetu. Hledala jsem na Googlu řemeslníky v okolí a našla jsem právě vás.“

„Aha.“

Nic víc k tomu neřekl. Nedal najevo žádný zvláštní zájem o novou potenciální zákaznici. Arden tedy pokračovala: „Včera jsem vám volala a nechala jsem vám hlasovou zprávu s žádostí, zda byste mi mohl zavolat zpět. Nejspíš jste si ji ještě neposlechl?“

„Poslechl. Mám moc práce.“

Pohlédla za něj na čerstvě rozřízlý kus prkna. „Jistě, chápu. No, stejně jsem musela něco zařídit ve městě, tak mě napadlo zastavit se osobně, když už to mám po cestě.“

„Po cestě?“

Opět se pousmála. „Po velmi klikaté cestě. Pravda, bydlíte vskutku v ústraní. Málem jsem minula odbočku. Ale nakonec jsem vás našla.“

„Naštěstí pro vás jsem zrovna doma, jinak byste sem jela zbytečně.“

„Ano, řekla bych, že to je skutečně štěstí.“

„Když už jste tady, co teda potřebujete?“

„Dělám u sebe doma takovou rozsáhlejší rekonstrukci. Kromě časové náročnosti bude vyžadovat i poměrně hodně práce.“

Muž konečně přestal s očistou a odhodil hadr na pracovní desku. „Kolik řemeslníků jste oslovila, než jste volala mně?“

Arden rozpačitě sklonila hlavu. Žádné vysvětlení mu přece nedluží, uvědomila si záhy, načež muži zpříma pohlédla do kobaltově modrých očí, jež na ni nepřátelsky mžouraly. Byl mladší, než jak si ho v duchu představovala, ale šediny ve tmavých vlasech, vrásky kolem očí a ústa, která se nejspíš často nesmála, to vše ho činilo starším.

Fyzicky určitě nepůsobil jako někdo, kdo už jen líně přibírá na váze jako mnoho mužů ve středním věku. Žádný pivní pupek se řemeslníkovi přes džíny nepřeléval a pěkně tvarované bicepsy mu napínaly krátké rukávy černého trika. Byl vysoký a štíhlý. Celkově vypadal velmi drsně, a ne zrovna jako něžnost sama.

„Je to voják, však víte.“

„To jsem nevěděla.“

„Byl v Afghánistánu. A předtím v Iráku.“

„Takže doopravdy bojoval?“

„Přesně tak. Prožil tam leccos. Možná prožil válku intenzivněji, než je zdrávo. Ale je v pohodě. Není nebezpečný ani blázen, nic takového.“

V inzerátu, který Arden četla, stálo i jméno bývalého klienta pana Burneta pro případnou referenci. Arden mu zavolala. Nejenže jí klient služby pana Burneta vřele doporučil s tím, že je to opravdu spolehlivý a šikovný člověk, ale zároveň se nezdráhal podělit o pár detailů ohledně jeho vojenské minulosti.

Popravdě v tu chvíli skutečně nevěděla, co ten klient myslel komentářem o tom, že Burnet prožil válku intenzivněji. Bohužel ho to nenechala podrobněji rozvést, čehož teď trošku litovala.

L. Burnet byl málomluvný, téměř až neotesaný. Třeba to způsobila právě válka. Možná měl prostě jen odměřenou povahu. Každopádně pokud dokázal odvést kvalitní práci, Arden bylo celkem jedno, jestli si s ním příjemně popovídá nebo ne. Nepotřebovala služby někoho, kdo ji rozesměje.

Jeho pohled byl pronikavý, ale nepociťovala z něj žádné šílenství, vlastně právě naopak. Cítila z něj inteligenci, schopnost pohotově reagovat a vnímat bystřeji než běžný člověk. Tomuto muži určitě nic neuniklo a ostatní to muselo přivádět do rozpaků. Ona však byla ochotná to s ním risknout – snad se z toho chlapa nevyklube úplný psychopat.

Nakonec stejně rozhodovalo jediné. Za poslední dva měsíce kontaktovala řadu jiných řemeslníků, a právě Burnet byl posledním zbývajícím adeptem ze seznamu.

Díky svěřenskému fondu, který pro ni zřídil zesnulý švagr, si mohla dovolit najmout kohokoli. Z principu však chtěla tenhle plán financovat z vlastních zdrojů, což rozpočet značně omezovalo.

„Upřímně, pane Burnete, konzultovala jsem svůj projekt i s několika dalšími lidmi s dostatečnou kvalifikací,“ odpověděla muži na otázku.

„A jim jste se už nevešla do kalendáře?“

„To oni se nevešli do mého rozpočtu.“

„Tak jste zavolala mně.“

„Prosím, neurazte se. Komentáře pod vaším inzerátem sdělovaly, že odvádíte dobrou práci, jste spolehlivý a schopný pracovat samostatně. Zprvu jsem však nechápala, jak velká výhoda to může být.“

„A teď už ano?“

„Ano. Protože nepracujete v partě s dalšími kolegy, myslela jsem si, že byste byl na tu práci tím pravým.“

Opřel se zády o pracovní desku a palce u rukou vsunul do předních kapes džínů. „Myslela jste si, že pracuju za málo peněz.“

Tolik tedy k diplomatické konverzaci. Jeho postoj působil provokativně, možná přímo agresivně. Z pozice mužových rukou čišela neochvějná maskulinita. Tenhle chlap si servítky nebere. K ničemu ani k nikomu.

„Máte pravdu, pane Burnete. Myslela jsem si, že mě vaše služby nevyjdou draho. Ehm.“

„Nepochybně by tomu tak bylo. Ale já pro tu práci nejsem ten pravý.“

Krátce se zasmála. „Než se tak rozhodnete, mohl byste mě alespoň vyslechnout?“

„Ztráta času.“

„Jak to víte?“

„Rozsáhlý, poměrně časově náročný projekt? Spousta dřiny? To zní, jako byste se chystala dělat kompletní rekonstrukci.“

„Víceméně.“

„Já kompletní rekonstrukce nedělám.“

„Mohl byste alespoň přijet a podívat…“

„Už jsem to viděl.“

Srdce jí začalo bít na poplach. Ano, ve zprávě na záznamníku mu prozradila své jméno, o adrese však nepadla ani zmínka. Vzpomněla si na auto noc co noc projíždějící okolo domu. „Vy víte, kde bydlím?“

Hranatou bradou sotva znatelně přikývl.

Chvilku si ho prohlížela, načež pomalu pronesla: „Když jste se ke mně otočil a viděl mě tu stát, poznal jste mě, viďte?“

Další úsečné přikývnutí.

„Jak?“

„Někdo se mi o vás zmínil.“

„Kde?“

„Asi v tom obchodě se smaženkami.“

„Žádného takového jsem si v okolí nevšimla.“

„Aha. No tak to nejspíš bylo někde jinde.“

„Proč vám o mně řekli?“

Vytáhl palce z kapes a odsunul se od pracovního stolu. Než Arden opět pohlédl do tváře, pár vteřin se rozhlížel kolem. „Vy jste ta paní, která měla tu… situaci… v obchodě s potravinami.“

Ohromeně vydechla a instinktivně ustoupila o krok dál. „Ach…“

Vzpomínka na ten den ji úplně pohltila, všechno kolem ztmavlo a ztichlo. Před očima se jí začaly přehrávat vzpomínky jako ve filmu. Náhle měla pocit, že se ta scéna neodehrála před dvěma měsíci, ale teprve včera.

Vzpomněla si, jak se sanitka po cestě do nemocnice otřásala, jak rychle jí zdravotníci pokládali dotazy. Znovu si vybavila všudypřítomný zápach dezinfekce, ostrý chlad třmenů, do nichž jí vsunuli bosá chodidla. Laskavý hlas zdravotní sestry, která se ptala, jestli si chce pochovat svou dceru. Svou mrtvou dceru.

Nebyla si jistá, jak dlouho tam stála a před očima se jí míhaly všechny ty obrazy z temných myšlenek. Sotva začaly ustupovat, uvědomila si, že je v předklonu a rukama si objímá lokty. Kůži měla celou zpocenou. Rozpačitě se napřímila a hřbetem ruky si odstranila z oroseného čela pramínek vlasů.

Až bolestně si uvědomovala jeho přítomnost – tiše a nehybně stál a sledoval ji. Aby se vyhnula očnímu kontaktu, rozhlížela se po dílně. Díky zářivkám se světlo, které sem proudilo čtyřmi střešními světlíky, ještě umocňovalo. Dva stropní ventilátory o velikosti leteckých vrtulí rozháněly robustními lopatkami vzduch. Některé z řemeslnických nástrojů v dílně připadaly Arden povědomé, kdežto jiné viděla poprvé v životě.

Ve vzdáleném rohu místnosti se nacházel pracovní stůl. Nad ním viselo světlo s perforovaným stínidlem. Vedle stolu stál stolek s počítačem. Kromě pilin na podlaze pod stolem, kde muž před chvílí pracoval, zůstávalo všechno v místnosti upravené a v dobře udržovaném stavu.

Nakonec mu opět pohlédla do očí.

Trochu sebou pohnul, podrážkami pracovních bot mírně rozvířil piliny. „Je mi líto vašeho…“

Pohybem ruky nepatrně naznačil těhotenské břicho.

„Děkuju.“ Nechtěla to více rozebírat. „Takže když jste si včera poslechl mou zprávu, podle jména jste mě poznal.“

„Jo. Už měsíce se tu o vás mluví. Prý se nejmladší z Maxwellových dcer vrátila. Bydlí sama. A čeká dítě.“

Od návratu do města se úplně poprvé střetla s klepy, které se kolem šířily. „Znáte i zbytek příběhu?“

„To, kdo nebo kde je otec dítěte, mi nikdo neřekl.“

Nepřímo položenou otázku ignorovala. „Víte něco o naší rodinné minulosti?“

„Vyrostl jsem tu.“ Vyřkl ta slova tak, jako by měla být dostatečným vysvětlením. A vskutku ano. Každý v okolí o její rodině věděl.

„Podařilo se vám někdy zjistit, kam se váš otec vytratil, nebo co se mu stalo?“ zeptal se jí. „Peníze se někdy našly?“

Ani těmto otázkám nevěnovala pozornost. „Jste ochotný si pohovořit o mém projektu, pane Burnete?“

„Jak už jsem řekl. Byla by to ztráta času.“

„Ani o tom nebudete uvažovat?“

„Nevím, jak jasněji se mám ještě vyjádřit.“

„Máte strach, aby vám spolupráce s nejmladší z Maxwellových dcer nezničila pověst?“

Koutek přísně sevřených rtů sice povytáhl, ale úsměvem by se to nazvat nedalo. „Moje pověst už je zničená dost. Váš projekt bude vyžadovat mnohem víc času, než momentálně mám, o to jde. Beru hlavně malé zakázky. Takové, co se dají sfouknout rychle. Díky tomu nemám žádné velké závazky a nepřetěžuju se. Nerad se na něco vážu. Upřednostňuju flexibilnější rozvrh.“

Zkřížila ruce a pořádně si ho prohlédla. „To mi zní jako pořádný kecy.“

„To taky jsou.“

Kapitola 3

%

Jakmile hra po rozhodující desáté směně skončila, dav v Burnetově baru, jenž zároveň fungoval jako kulečníkový klub, se až na několik štamgastů rychle rozptýlil. Oblíbená hospůdka u jezera Caddo působila dojmem, že se co nevidět skácí do jeho kalných vod. Jelikož ji však pilíře nad vodou držely dlouhých čtyřicet let, nikdo se potopy příliš neobával.

Kulečníkový turnaj právě probíhal jen u jednoho z osmi stolů. Ostře diskutovaný souboj, který pořádala skupina hlučných a neurvalých mladíků, se chýlil ke konci.

Muž se ženou, kteří seděli naproti sobě v jednom z tmavých boxů nacházejících se stranou od otevřeného prostoru, spolu o něčem již hodinu tiše, avšak velmi živě diskutovali. Zřejmě společně došli k jakémusi chabému příměří, a zvedli se tedy k odchodu. Žena rázně vykročila ven jako první a muž, jenž ji následoval, za sebou dveře hospody prudce zabouchl.

„Ta na něj nejspíš něco má a jeho čeká těžká noc, řekl bych,“ poznamenal barman směrem k osamělému konzumentovi u barového pultu.

Ledge bez valného zájmu pronesl: „Vypadá to tak.“ Skláněl se nad svou poloprázdnou sklenkou bourbonu. Barva nápoje mu připomínala něco, na co by nejraději zapomněl. Barvu očí Arden Maxwellové. Dívčiny hedvábné vlasy měly barvu kukuřičné žluti. Smršť rozverných kudrlin.

„Máš nárok na drink zdarma, víš o tom?“

Ledge odvrátil zrak od sklenky a pohlédl na barmana. „Jak to?“

„Poslední štamgast dostane panáka na účet podniku.“

„Fakt?“

„Nové pravidlo.“

„Odkdy?“

„Chceš toho panáka, nebo ne?“

Ledge ukázal na svou sklenku. „Sem s ním.“

Barman mu dolil sklenku čistým bourbonem bez ledu či vody. Odložil láhev, přes rameno si přehodil utěrku, naklonil se s lokty opřenými o pult a pohlédl Ledgeovi do očí. „Proč jsi tu dneska tak dlouho? Moc se ti to nepodobá. Den blbec?“

„Celkem v pohodě.“

„No, to určitě.“

Ledge si usrkl ze své čerstvě dolité sklenky. Bourbon štípal tak akorát a chutnal vážně skvěle. Až moc skvěle. Přesně z tohoto důvodu svou útratu vždycky platil rovnou, ačkoli hospoda patřila Burnetovým, respektive jeho strýci Henrymu, který Ledge vychoval.

Nechtěl, aby o jeho pití existovaly nějaké důkazy, proto si nikdy nenechával vystavit účet. Sám si to takhle vymyslel a nechtěl své pravidlo porušovat. Ani si nikdy nebral láhev kořalky domů.

„Byl ses dneska podívat na Henryho?“

Ledge zavrtěl hlavou.

„Minule to nestálo celkem za nic, viď?“

„Jo. A předtím taky.“

Kulečníkové koule třeskly o sebe. Polovina mladíků stojících kolem stolu nešťastně zaúpěla a zaklela, druhá půlka se zase vítězoslavně radovala.

Jakmile se hráči utišili, barman pronesl: „Možná se ti to nezdá, Ledgi, ale Henry tam pořád ještě někde je. Jednou tě možná překvapí a pozná tě.“

Ledge s ním nesouhlasil, ale přikývl a alespoň se souhlasně zatvářil. Nechtěl Donovi jeho pozitivní scénáře vyvracet.

Don White pracoval s Ledgeovým strýčkem v baru snad odjakživa. Byl mnohem víc než pouhým barmanem – měl na starost i účetnictví a ostatní aspekty podnikání.

Jakmile se Alzheimerova choroba u Henryho rozvinula natolik, že nedokázal zastat ani každodenní rutinní činnosti, Ledge Donovi nabídl, aby hospodu odkoupil. Don o tom však nechtěl ani slyšet.

Ledge se zeptal: „Už sis to rozmyslel?“

„Myslíš od včerejška?“

„Jo.“

„Ne. A už se mě na to neptej.“

„Můžeš mi to splácet třeba čtyři roky. Nebo pět, jestli potřebuješ.“

„Já se tady o to budu starat, jako by to byl můj podnik, to přece víš. Ale tahle hospoda vždycky patřila Henrymu Burnetovi. Až tady jednou nebude…“

„On už tu není, Done.“

„Tak se mě pak zeptej znovu. A uvidíme.“

Donovi bylo přes šedesát. Několik dní předtím, než se měl oženit se svou studentskou láskou, mu prý jeho snoubenku srazil vlak.

Ledge neznal podrobnosti, protože za celou dobu, co Dona znal, se o své snoubence ani o té tragédii nezmínil. Ale ta dáma musela být opravdu jedinečná, životní láska. K ženám se choval velmi přátelsky. Za ta léta se s ním mnoho z nich pokusilo navázat i víc než jen přátelství. Ale pokud Don skutečně někdy šel na rande, nebo si užil nějakou jednorázovku, Ledge se o tom nikdy nedozvěděl. Donovým životem byl jen bar, a Henryho s Ledgem přijal za vlastní rodinu.

Z pohledu nezávislého pozorovatele museli působit jako poměrně smutná trojka.

Ledge je tak rozhodně viděl.

„Ten týpek mi fakt chybí,“ řekl Don o Henrym. „Ty jeho blbý fórky.“

„Mně taky.“

Don se otočil a pohlédl na zarámovaný obraz na zdi za barem. „Pamatuju si den, kdy sem ten obrázek pověsil. Dmul se pýchou.“

Henry tu fotografii hrdě vyvěsil všem na odiv, Ledge ji však ze srdce nesnášel. Vyfotil ji svým telefonem jeden z jeho kamarádů, právě když se připravovali na misi. Ledge stál v plné polní, s pomalovaným obličejem, ozbrojen až po zuby a vypadal jako nějaký postapokalyptický drsňák.

Kamarád mu fotografii poslal e-mailem se vzkazem, ať ji Ledge ukáže strýčkovi. Třeba ji pověsí v tom svém baru. Bude klientům vykládat o svém synovci, pohromě Tálibánu.

Ledge pozdvihl sklenku ke rtům a zamumlal do ní: „Už se nevrátil.“

Don se k němu otočil. „Cože?“

„Ten kluk, co to fotil. Už se nevrátil domů.“ Ledge do sebe kopnul zbytek obsahu sklenky.

Tím diskuze na toto téma skončila, a každý z nich si přemýšlel o tom svém. Potom Don zamručel. „A sakra. Podívejme, kdo se to sem přiloudal.“

Než se Ledge stihl otočil a zjistit, o koho jde, nově příchozí se usadil na stoličce vedle něj. „Nazdar, Done. Ledgi. Jak to jde?“

Ledge se tvářil netečně, ale v duchu sprostě nadával. Dnes prostě neměl svůj den. Nejprve to nečekané setkání s Arden Maxwellovou a teď ještě musel snášet tohohle zmetka.

Rusty Dyle, jenž o jeho pocitech nic netušil, mu až bizarně připomínal jedno sobotní ráno před dvaceti lety.

Jaro 2000 – Ledge

Páteční noc bývala v Burnetově baru poměrně hlučná. Ledge i jeho strýc Henry šli spát až po třetí hodině ráno, když konečně zametli podlahu.

Ráno pršelo, ideální počasí na to si trochu přispat. Ledge, jemuž bylo sedmnáct, však donutilo kručení v žaludku vstát a obstarat si něco k snědku. Než aby rachotil s nádobím v kuchyni a probudil strýčka, který spánek skutečně potřeboval, zajel si na snídani do malého občerstvení v centru města.

Právě si vychutnával jídlo a klid, když se naproti němu v boxu usadil Rusty Dyle, ukradl mu z talíře plátek slaniny a hlučně ho sežvýkal.

Ledge by mladíka nejradši napadl, slovně i fyzicky. Ale v nápravném zařízení pro mladistvé, kde dříve pobýval, se něco naučil – je lepší nechat okolní dění jednoduše plavat. Ve sporech, které se ho netýkaly, se neangažoval. Neprovokoval dozorce, jenž uvítal jakoukoli příležitost někoho zmlátit. Pokud se ho psychiatr zeptal na dětství, raději mlčel, ať už se k němu tehdy chovali spravedlivě, nebo se na něj lepila smůla.

Poprvé když se ho sociální pracovník zeptal, Ledge mu pověděl, že mu jeho nekonvenční dětství vůbec nevadilo. Rodiče nepoznal, a tudíž mu chybět nemohli. Svého strýce, který ho vzal k sobě a vychoval jako vlastního syna, nade vše zbožňoval. Pro Henryho Burneta neměl nic než uznání.