Ostrov



Rudolf Havlík

Ikar

Text © Rudolf Havlík, Filip Oberfalcer, Logline Production s. r. o., 2023

Ilustrace © Rudolf Havlík, 2023

Fotografie © Logline Production s. r. o., 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5044-0

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Doslov

Poděkování

Pro Marcelu

„Zkušenost člověk vždy získá ve chvíli, kdy ji nepotřebuje.“

1.

Zápis z nalezeného deníku Richarda Majera:

„Nedalo se tomu zabránit. Nijak. Vše je ztraceno. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se tohle může stát. Je to noční můra, ze které se nedokážu probudit, ani když křičím skrze každý pór svého zničeného těla. Nikdy jsem nechtěl Alici ublížit, Bůh je mi svědkem, nebyla to moje chyba. Nemohl jsem nic dělat. Nešlo to. Jsem ztracen…“

Ostrovní stát Republika Vanuatu

17. prosince

To ráno by člověk sotva řekl, že by se měla stát nějaká katastrofa. Pravda, obzor doslova hořel, jak se sluneční kotouč vyhoupl nad hladinu a jeho svit se rozlil do vln Korálového moře. Hladina rázem připomínala tekoucí zlato. Alice Majerová nikdy takovou krásu neviděla. Mohla na ní oči nechat. Usazená v pohodlném skládacím lehátku na soukromé pláži hotelového resortu Emerald přímo před luxusní dvoupatrovou vilou se soukromým bazénem, ukrytá před spalujícími paprsky pod košatými palmami pod slaměným kloboukem a za tmavými luxusními brýlemi Gucci, které si koupila před rokem v Pařížské ulici k narozeninám.

Byla to sem dlouhá a vyčerpávající cesta a Alice trochu pochybovala, když Richard rozhodl, že pojedou právě sem, až na druhou stranu světa. Ani nevěděla, kde Vanuatu leží. Musela si to najít na internetu. Kdysi se tomuto souostroví říkalo Nové Hebridy. Nové Hebridy si pamatovala ze školy. Znělo to tak vzdáleně, exoticky, dobrodružně a zároveň trochu hrozivě a znepokojivě. Nikdy nevěděla, co si o těch ostrovech myslet. Ani netušila, že se na nich jednou ocitne. Alice byla pragmatický člověk. Byla by s povděkem přijala i klasickou tropickou dovolenou v Thajsku nebo třeba na indonéském ostrově Bali. Na Bali by se podívala moc ráda. Ta kombinace tropického moře, hinduismu a spirituality ji lákala, ale tam se Richardovi nechtělo. Prý tam jezdí každý. Ano, v tom měl pravdu. Jezdí tam každý, protože je to tam hezké, to dá rozum. Tak proč by nemohli oni? Jejich sousedé tam byli, Alicini známí a její nejbližší kamarádky také. Všichni se vraceli spokojení, odpočatí a plní nevšedních zážitků. Alice se dívala se skrývanou závistí na přenádherné fotky svých kamarádek, jak se kroutily v promyšlených pózách, které se naučily na sociálních sítích a které umně ukrývaly na fotografiích jejich nedostatky. Přece jen už jim všem bylo přes čtyřicet, stejně jako Alici. Věk je k ženám krutý, takže se nedá nic dělat, musí se kroutit.

Alice vypadala skvěle. Na své roky naprosto perfektně. Byla se sebou spokojená. V zásadě. Tedy. Samozřejmě, vždycky je co zlepšovat. Pravdou bylo, že Alice chodila poslední dva roky do fitness studia a také do vinného sklípku, který se nacházel bohužel dvě stě metrů před vchodem do fitness centra, a Alice se tam jednou zastavila, protože se jí ten den nechtělo cvičit, a od té doby se z toho stala taková její rutina. Navíc, jak se dočetla, víno je také zdravé, takže vlastně svým způsobem cvičila. Ano, nějaké rezervy by tu byly, ale Alice vypadala vážně skvěle. Možná trochu z formy, ale kamarádky jí její postavu záviděly. Věděla to a na fotografiích se kroutit nemusela. Navíc se nikdy nepodívala na ty návody z internetu, jak se to vlastně dělá. Styděla se to i pustit, i když jí u toho nikdo nemohl vidět.

Usmála se pro sebe a v očích jí tančily zlatavé jiskřičky z odrazů rozvlněného moře. Alice neměla Bali, ale dostala Nové Hebridy. Čert to vem. Teď, když tu byla, pochopila, že to byla skvělá volba. Tropický ráj na samotném konci světa. Každý by sem chtěl, ale málokdo by se sem dostal, a ona tu teď byla. Díky Richardovi, který měl pravdu. A její kamarádky jí záviděly mnohem víc než jindy, protože na Bali byl každý, ale Nové Hebridy? To bylo něco.

Alice si požitkářsky protáhla záda a napila se čerstvě vymačkané pomerančové šťávy s ledem. Od téhle dovolené hodně očekávala. Konečně měli s Richardem trochu času sami pro sebe. Po tolika letech. Alice věděla, že tohle jim jen prospěje. Potřebovali odjet a nedalo se to už dlouho odkládat, protože jejich soužití se jim začalo vytrácet pod rukama. Alice si toho všimla. Richard? Ten měl tolik práce, že by si nevšiml, ani kdyby mu ty ruce upadly, pokud by je nepotřeboval na to, aby s nimi neustále rejdil po obrazovce chytrého telefonu nebo s nimi klepal do kláves svého počítače. Nesnášela ten telefon. Jeho prsty na něm byly pořád. Dotýkaly se ho tak, jak by snad i Alice chtěla, aby se dotýkaly jí. Pitomá krabička, bez které si dnes nikdo nedovede představit svůj život. Taková hloupost. Jemně zavrtěla hlavou, aby zaplašila tyhle myšlenky. Nechtěla si kazit tak skvělé ráno přemýšlením o škodlivosti moderních technologií. Kvůli tomu sem nejela. Upřela zrak do dálky a sledovala rybářskou loďku, která bojovala ve vlnách s ranním příbojem. Ztrácela se mezi hřebeny vln a zase se objevovala, jako by snad s Alicí laškovala. Zdánlivě ztracená v ohromné nekonečné dálavě zlatavých vod.

Richard Majer si zlatého východu slunce nevšiml. Jeho ruce se hbitě pohybovaly po klávesnici počítače a vyťukávaly do světa neklidné staccato, které oznamovalo nový den. Ano, samozřejmě. Byl na dovolené, ale klienti a firma se neptají, jestli má „nejvyšší“ dovolenou. Musel pracovat. Musel se věnovat projektům, protože architektonický ateliér s jeho jménem byl už dávno prestižní značkou a Richard rozhodně neměl v úmyslu polevit. Ba naopak. Po mnoha letech se ocitl na vrcholu. Pracovním i společenském. Trvalo mu to velmi dlouho.

Alice to nechápala. Nechápala, proč musí být neustále ve střehu, připravený pracovat i po půlnoci. Nerozuměla tomu. Teď ne. Kdysi ano, když spolu začínali, podporovala ho na všech frontách, to se musí nechat. Ještě ho naopak do práce pobízela. Pamatoval si to jako dnes. Pořád jenom makal, aby se prosadil, aby okouzlil krásnou ženu po svém boku a dosáhl velkých výsledků, protože Alici chtěl okouzlit každý. Každý se z ní mohl tenkrát zbláznit. Ty její modré klidné oči si dokázaly omotat kompletní mužské osazenstvo celého baru kolem prstu, aniž by se musela vůbec začít snažit. Měla překrásný krk, takový ten labutí, zneklidňující úsměv, který prozrazoval, že je mnohem vzdělanější, než by si člověk dokázal připustit, a navíc to velmi dobře věděla. Nemohl ji zaujmout jen tak někdo. Richardovi se to povedlo. Už si ani nevzpomínal jak. Je to tak dávno. Přes dvacet let. Ale vzpomínal si, že to byla pěkná makačka. Nakrčil ret a vykouzlil na počítači složitou klávesovou zkratku, aby dokázal správně pootočit architektonický návrh vily pro vlivného poslance, který mu dal neomezený rozpočet. Je to hodně dávno, pomyslel si. Mnoho věcí se změnilo.

„Nepůjdeme do vody?“ zeptala se Alice a otočila se k Richardovi, který ji zcela ignoroval. Možná ji neslyšel kvůli hukotu mořských vln, které dorážely na pobřeží, ale Alice dobře věděla, že to tak není. Prostě ji neposlouchal. Je zabraný do práce, a tím pádem zcela ignoruje celý vesmír. Neslyšel by, ani kdyby vedle nich havaroval Boeing 737. Alice ještě chvíli počkala a poté si sundala vzdušnou lněnou béžovou košili, stáhla z hlavy klobouk a brýle odložila na plážový stolek pod slunečníkem.

„Kam jdeš?“ ozval se Richard, kterého rozptýlil pohyb na vedlejším lehátku.

„Do vody,“ odvětila Alice, „jsem se tě ptala, jestli jdeš taky.“

Richard zavrtěl hlavou. „Neptala.“

„Ale ptala, prosím tě.“

Richard si pozvedl brýle a konečně se na Alici zadíval. „Tak to bych tě asi slyšel, kdyby ses ptala.“

Alice si povzdechla. „Tak jsem se asi neptala, no.“

Richard se s uspokojením obrátil zpět k počítači, ale nakonec mu to nedalo a ještě se na Alici otočil. „Stejně bych nešel, i kdyby ses ptala. Musím to dodělat. Jak jsem už ostatně říkal.“

Alice jen přikývla. Tohle už slyšela za poslední roky tolikrát, že kdyby dostala stovku za každou tuhle Richardovu produkci, mohla by si teď možná koupit dům i s bazénem. Ale stejně už ho měli. Zvedla se na nohy, upravila si podprsenku tyrkysových dvoudílných plavek a zadívala se na Richarda. „Tak ještě že jsem se neptala,“ prohodila mrazivým tónem a odkráčela k rozvlněnému moři.

Richard jen pohodil hlavou, protože Alice zase po ránu vyšiluje, a znovu se zabral do svého projektu.

Alice se ponořila do vln a plavala v té čarokrásné zlatomodré krajině, pravidelně, tempo za tempem, dál od břehu a od Richarda a čím dále byla od břehu, tím lépe se cítila. Přisuzovala to tomu, že s přibývající vzdáleností z ní vztek vyprchal, pravdou však bylo, že mezi Richardem a Alicí vězela propast, která se neustále rozšiřovala a byla hlubší a hlubší. Neviditelná. Ukrytá pod hladinou jako Mariánský příkop, který ještě nikdo neobjevil. Propast ukrytá pod nánosem obyčejných všedních věcí, které omlely starosti a obavy tak, aby jim nikdo nevěnoval pozornost, protože život musel jít neustále dál. Plavali nad ní. Nebyl čas na zkoumání příkopů a propastí. Nikdy na to nebyl čas. Alice zabrala nohama. Byla výborný plavec. Na škole jedna z nejlepších. Svaly ji začaly pálit a do nohou se začala vkrádat strnulost, ale Alice ještě přidala a plavala dál a dál od všech těch věcí, kterých se bála pod hladinou dotknout, protože kdyby je našla, už by se nedaly popřít. Dokud jsou ukryté tam dole, neexistují.



Zazvonil telefon. Alice byla právě zabraná do čtení romantické knihy, která sice nebyla příliš intelektuálně náročná, ale na dovolenou se hodila. Mohla jen klouzat po řádcích, užívat si pouhý pocit ze čtení a nezatěžovat se ničím jiným. Když má odpočívat tělo, musí i hlava, říkala si. Navíc, ta zápletka byla velmi romantická a pro ty měla Alice slabost. Také by chtěla něco takového zažít. Jenže vedla obyčejný život, a tak hledala vzrušení alespoň v knihách.

Alice zvedla telefon a přijala videohovor. Volala jejich dcera Veronika. Byla celá máma. Skoro ve všem.

„Ahoj mami! Héééj, to je pecka. Ty se válíš u moře?“

„Ahoj, no jasně. Je to naprostá paráda.“

„To mi bylo jasný.“

„A doma je…“

„Ano, mami,“ skočila jí do řeči Veronika a napila se čaje, který sebrala ze stolu v kuchyni. „Tady je všechno v pořádku. Kytky jsem zalila, uklidila jsem, babička s dědou jsou v pohodě a je tady zima jako v psinci. V metru jsou všichni naštvaní jako vždycky, takže vám tu nic neuteče.“

„No tak dobře,“ uklidnila se Alice.

„A kdy letíš?“

„V pátek. Ale ještě nemám nic sbaleno,“ usmála se bezstarostně Veronika. To měla po tátovi. Byla schopná si všechno sbalit na poslední chvíli a ničím se nestresovala. Alice byla jiná, byla nervózní už čtrnáct dní před odletem. „Kde je táta?“ zeptala se.

Alice se rozhlédla kolem a uviděla Richarda, jak stojí v dáli na pláži a hovoří s nějakou slečnou v bikinách. „Táta? Cvičí…,“ pronesla a odvrátila zrak.

„Ten zas bude namakanej jako bůvol, co?“ zasmála se Veronika.

„No, to bude…“ Alice to nechtěla moc rozebírat.

„Ale stejně je to skvělý, že jste odjeli. Konečně táta chvíli nepracuje, takže si přestaň dělat starosti a pořádně si to užij, ano?“

„Dobře.“

„Slibuješ?“

„Slibuju,“ usmála se Alice a myslela to upřímně.

Na lehátko vedle ní dopadl Richard. Zpocený a usměvavý. Naklonil se k Alici a nakoukl do telefonu. „To je Verča? Ahoj!!!“

„Jé, ahoj tati!“ Veronika se rozzářila. Byla ze svého otce pokaždé zcela unešená. Alici to občas trochu mrzelo, ani nevěděla proč, ale nemohla si pomoct.

„Makám jako blázen!“ zařval mohutným hlasem Richard a zatnul svůj biceps Alici před nosem. Ta si jen strčila nenápadně prst k uchu, aby jí nepraskl bubínek.

„Ty bláho! To je kus,“ ohodnotila Veronika sval. „To aby si tě máma pořádně hlídala, co?“

„Přesně tak,“ zasmál se Richard a Alice také, jen trochu dřevěně.

„Máme se dobře, viď, tukouši,“ oznámil Richard a chytil Alici za kožní řasu na břiše. Alice to nenáviděla. Usmála se a pokývala hlavou.

„To je mi jasný, je to tam super?“

„No jejej, jsem to vybíral, přece,“ uchechtl se Richard a sebral Alici z ruky telefon. „Počkej, já ti to tady ukážu, sleduj.“ Zvedl se na nohy a odešel s telefonem po pláži. Alice slyšela jen útržky. „Tady chodíme do bazénu, támhle je restaurace, skvěle tam vaří, fakt, a tady se chodíme koupat,“ pokračoval stále dál.

„Ať na sebe dává pozor!“ zavolala za ním Alice.

Richard se otočil a na tváři měl výraz, jako když ho někdo vyruší. „Co?!“ zařval přes celou pláž.

Alice se styděla. „Ať na sebe dává pozor!“ zavolala.

„Jo, máš na sebe dávat pozor, říká máma,“ usmál se Richard a odcházel. „A to jsem ti chtěl říct. Hlavně sever Islandu je skvělej. Tam rozhodně jeď, když budeš mít čas. Já vím, že je to výzkumný pobyt, ale nikdy nevíš, třeba se na chvíli trhneš, no.“ Smál se na celé kolo a Veronika také. Milovala ho. A on ji.

Alice se opět začetla. Richard se vrátí až tak za hodinu. Když se rozkecá, není k zastavení. Tedy, s jejich dcerou. S Alicí sotva prohodí pár vět. Dříve to tak nebývalo. Dříve si povídali stejně, jako si teď povídá s jejich dcerou. Na Alici už tolik slov nezbylo. Nasadila si sluneční brýle a klobouk a upřela zrak do knihy.



„Během vyšetřování tragických událostí, do kterých byla zapojena dvojice turistů z České republiky, se zjistilo, že došlo k několika velmi vážným pochybením na straně záchranných složek a k velkému systémovému selhání. Navíc se ukázalo, že nekompetentní vedení záchranných operací zcela podcenilo vážnost tragické situace. Svou úlohu sehrál i fakt, že se k oblasti Vanuatu blížila rozsáhlá tlaková níže, která se později změnila z tropické deprese na tropickou bouři a ta v tajfun Vicky, který dosáhl pátého stupně intenzity a o několik týdnů později zcela zpustošil město Port Moresby na ostrově Papua Nová Guinea. Oficiální vyjádření záchranných složek bylo z bezpečnostních důvodů ihned prohlášeno za přísně tajné, aby se předešlo mezinárodním sporům, a detaily o osudu všech pohřešovaných osob zůstaly utajeny až do roku 2046. Můžeme proto jen hádat, jak se věci doopravdy udály. Jediným neověřeným zdrojem informací je nalezený deník Richarda Majera, jehož fotografie unikly na internet a staly se zdrojem dohadů a bláznivých teorií.“

Vanuatu Daily Post, 27. října

2.

Emerald Resort Spa byl oázou pětihvězdičkového luxusu. Alice ještě nikdy nebydlela na hezčím místě. Měli sami pro sebe celou ohromnou vilu o rozloze dvě stě padesáti metrů čtverečních se soukromým bazénem, vířivkou, saunou a třemi ložnicemi. Alice tajně doufala, že je postupně všechny tři vyzkouší. Možná nejen ložnice, ale i jiná místa ve vile. Přece jen na sebe poslední dobou neměli s Richardem mnoho času a jí se zdálo, že jejich vzájemná tělesná vášeň jaksi nadneseně řečeno uvadá, a to se jí nelíbilo. Ještě nebyla tak stará, aby si vrzla jednou za tři měsíce ve tmě v půl dvanácté v noci. To tedy v žádném případě. Před nedávnem se přistihla, že se sama od sebe zastavila ve městě před prodejnou erotických pomůcek a přemýšlela, jakou z nich si pořídí. Odešla. Nebyla žádná puritánka, ale v tu chvíli ji napadlo, proč by si měla pořizovat nějakou náhražku, když má doma plnohodnotného muže, a k tomu ještě velmi atraktivního, s kvalitní výbavou, který rozhodně nemá problém s erekcí. Za to s časem ano. Tady budou mít času víc. Tím pádem se na ni brzy přiřítí lavina sexu. Alice o tom byla přesvědčená. Povrchní touha, ale i ty jsou součástí našich životů, ať se nám to líbí, nebo ne, pomyslela si a jemně si upravila vlasy v zrcadle.

Dnes večer na sebe oblékla dlouhé červené šaty s holými zády, které zdůrazňovaly její nádhernou dlouhou šíji. Blonďaté vlasy důkladně vyčesala, přidala jemně trochu červené rtěnky a k tomu si obula boty na vysokých podpatcích. Dnes bude dobře reprezentovat svého muže. A v průběhu večera už po ní bude toužit tak, že ji domů odtáhne za vlasy. Jako neandertálec. Alice proběhla spodním patrem vily a sáhla pro psaníčko, do kterého vložila telefon. Na terasu se mezitím vrátil ze zahrady Richard a posadil se k mramorovému stolku. Slyšela pípání jeho textových zpráv, do kterých byl neustále začtený. Kdyby jednou neodpověděl, patrně by vybuchl vesmír a galaxie by se zhroutila, jinak si Alice nedovedla jeho neustálou potřebu komunikace vysvětlit. Usmála se pro sebe. Přešla k masivnímu dřevěnému stolu v obývacím prostoru, jemně si rukou upravila zlobivý pramínek vlasů a vykročila za Richardem na terasu.

Richard si jejího příchodu ale ani nevšiml. Alice se zastavila u stolečku a pohlédla na něj. Notnou chvíli vyčkávala, až to nakonec nevydržela a zeptala se: „Richarde?“

Richard si povzdechl a konečně pohlédl na Alici, která se v nádherných červených šatech ledabyle opírala o stolek.

„Co si dneska večer dáš?“ pronesla Alice uvolněně a doufala, že si Richard všimne lehkého dvojsmyslu.

„Nevím. Asi krevety,“ usmál se Richard. Alicina metafora ho minula o světelné roky.

Alice neskrývala své zklamání. Vzala si do ruky čerstvý otevřený kokos a napila se brčkem. „Už zase?“

„No. A co?“

„Nic. Já jenom, že to jíš furt.“

„Jím, no. To vadí?“ zeptal se Richard.

„Ne.“

Richardův mobil opět vydal ten otravný tón, který Alice nenáviděla, a přišla mu další textová zpráva. Alice si povzdechla. Richard už byl opět zahleděný do displeje telefonu.

„Děláš něco důležitýho?“ zajímala se Alice.

Richard poněkud otráveně odložil mobil na stůl a zadíval se na Alici. „Ne. Jen, psali mi z fakulty, abych přednášel na architektuře.“

To snad není pravda, pomyslela si Alice a pozvedla nespokojeně obočí. Jako kdyby snad měl sám málo práce, už tak dělal tisíc věcí okolo. Neustále někomu pomáhal, neustále za někoho zaskakoval, neustále někde přednášel, vymýšlel stále další plány, na rodinu jako by snad úplně zapomněl. Alici tohle už fakt lezlo na nervy. Zkřížila ruce na prsou.

„A kde na to vezmeš čas?“ zeptala se ho.

„Je to jen jednou za čtrnáct dní, to zas není tak moc, ne?“ bránil se Richard. „Stejně furt říkáš, že se ti doma pletu pod nohama.“ Pak se zvedl a vyrazil s Alicí kolem bazénu k moři a k hotelové restauraci.

„To jsem říkala?“ podivila se Alice cynicky. „Vždyť skoro nejsi doma.“

„Ale jsem doma.“

„Jo a kdy?“

„Nechme toho, stejně to není jistý.“

„To říkáš vždycky.“

„Neříkám to vždycky.“

Alice si povzdechla a raději toho nechala. Říkal to pokaždé a vždy to dopadlo tak, jak si myslela.



Restaurace hotelu nabízela dechberoucí výhled na západ slunce, který se právě rozzářil nad zátokou. Alice objednala mochito a sledovala přírodní představení, jež se odehrávalo na obloze. Richard popíjel pivo a znovu odepisoval na textovou zprávu, doručenou se zvukovým znamením, které Alice už tak nesnášela.

„Tos vybral moc dobře tady,“ snažila se navázat nezávaznou konverzaci.

Richard jemně pokýval hlavou a sundal si brýle. „Jo, to bylo jednoduchý. Je to nejlepší resort. Má úplně ty nejlepší hodnocení,“ pronesl a ukázal jí na displeji mobilu recenze, které si četl. „Když to tedy zprůměruješ, samozřejmě, protože ne každé hodnocení může být pravdivé, a hlavně některé resorty mají třeba pět set hodnocení a jiné třeba jenom dvanáct, a pak to může vyjít úplně jinak. Je třeba nad tím prostě přemýšlet.“

Alice kývla. „Jsem koukala, že na recepci mají spoustu nabídek na výlety. Mohli bychom jet třeba na celý den na nějaké ostrůvky nedaleko. Je to i s obědem a je tam průzračná voda, můžeš si tam půjčit šnorchl a brýle a…,“ snažila se Alice.

Richard se na ni unaveně zadíval. „Masku…“

„Co?“

„To nejsou brýle, to je maska, Alice,“ řekl Richard svým profesorským tónem, jako kdyby snad vyučoval a byl unavený její neznalostí.

„No tak masku, no.“

Richard si sepjal ruce pod bradou a zamyšleně pronesl: „Uvidíme.“

Alice moc dobře věděla, že uvidíme znamená, že se na žádný výlet nepojede. Uvidíme už slyšela mnohokrát a popravdě nikdy nic moc neviděla.

Ke stolu se naštěstí přiblížil číšník a donesl jim jejich večeři. Jídlo pečlivě rozložil na stůl a Richard si zamnul ruce a prohlížel si, co všechno si objednali. „No, to vypadá parádně,“ prohlásil spokojeně.

„Thank you,“ poděkovala Alice číšníkovi, který se na ně zářivě usmál a zmizel obsluhovat další hosty. Alice si prohlédla svůj salát s mořskými plody a Richard už se pomalu pustil do celého talíře krevet. „Pokapej si je citronem,“ poznamenala Alice.

Richard ji však patrně neslyšel, protože byl zaměstnán odlupováním krevety. Alice tedy sáhla pro citron a naklonila se nad jeho talíř, aby mu mohla krevety pokapat. Když si toho všiml, ruce jí odstrčil. „Co děláš? Nechci. Nekapej mi to tam,“ rozzlobil se.

„Vždycky si na ně dáváš citron.“

„Ale teď už nechci.“ Richard nepříjemně zvýšil hlas.

Alici to překvapilo, protože ničemu nerozuměla. Richard si povzdechl, jako by ho celá konverzace a celá situace nesmírně unavovala. Zahleděl se do svého talíře, potom na chvíli na pobřeží a ve vzduchu viselo významné ticho, než ho prolomil: „Já nechci citron na krevety, nechci s tebou zítra na žádnej výlet,“ vyštěkl na ni.

Alice byla šokovaná, stáhla se a jen mlčela a snažila se na Richarda nedívat. Tyhle situace znala moc dobře, poslední dobou až moc.

„Já už ani nechci bejt s tebou,“ řekl Richard a nad prostřeným stolem se rozhostilo ticho.

Alici přeběhl mráz po zádech. Měla pocit, že Richard něco řekl, ale že tomu patrně správně neporozuměla. „Co? Teď ti asi úplně nerozumím,“ zeptala se raději, ale věděla moc dobře, co slyšela. Jen nevěřila vlastním uším.

Richard si prohlížel krevetu a zdálo se, že nad něčím usilovně přemýšlí. Nakonec zvedl hlavu, podíval se Alici do jejích modrých očí a oznámil: „Požádal jsem právníka, aby podal žádost o rozvod.“

„Prosím?“

„Chci se rozvést, Alice.“

„Proč?“

„Proč?“ Richard nevěřícně zakroutil hlavou, jako by ho ta konverzace obtěžovala. „Už nemůžu. Jsem strašně unavenej.“ Richard doprovodil svou tezi unaveným pohledem raněného labradora.

Alice unavená nebyla. Adrenalin jí koloval žilami a ona se snažila vzpamatovat. Tohle je patrně nějaké extrémně nepodařené nedorozumění. „Z čeho seš unavenej?“

„Ze všeho, prostě. Ze všeho.“

„Jako ze mě seš unavenej?“ Alice potlačila pláč. Nechtěla se teď rozbrečet. Ani za nic.

Richard si toho samozřejmě všiml. Rozhlédl se po okolních hostech a podíval se i na stydnoucí krevetu, která mu prázdný pohled opětovala. „Teď bude zase scéna…,“ oznámil odevzdaně.

Alice se rychle ovládla. Tu radost mu nemohla dopřát. „Nebude. Nebude nic,“ pronesla ledově. Zahleděla se na své ruce, které ležely na stole jako dvě zastřelené labutě. Nemohla jimi pohnout. Nešlo to.

„Alice, už dávno to nefunguje, víš to stejně dobře jako já, jenom si to pořád nechceš připustit.“