Obsah

HLAVNÍ POSTAVY

Z MINULÉHO DÍLU

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

MEZIHRA

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Nick Martell

KRÁLOVNA DVOU TVÁŘÍ

ODKAZ KRÁLE ŽOLDNÉŘŮ – KNIHA DRUHÁ

EUROMEDIA

Přeložila Karolína Limrová

Copyright © 2021 by Nick Martell

Translation © by 2021 Karolína Limrová

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8626-6

Mým prarodičům Douglasovi a Mary Martellovým

HLAVNÍ POSTAVY

KINGMANOVI A KRÁLOVSKÁ RODINA

Michael Kingman: Druhorozený potomek rodiny Kingmanových. V Kotlině je znám jako Královrah a Drakobijce. Na základě přísežného spojení má za úkol chránit kotlinskou princeznu.

Gwendolyn Kingmanová: Nejmladší členka rodiny Kingmanových. Přísežně připoutána k Adreannovi Hollowovi.

Lyonardo Kingman: Nejstarší potomek rodiny Kingmanových. Přísežně spojen se zesnulým Daveym Hollowem. Zasnouben se vznešenou Kayleigh Ryderovou.

Juliet Kingmanová: Hlava rodu Kingmanových.

David Kingman: Známý jako „Kingman, který zavraždil malého prince“. Zemřel.

Davey Hollow: Zavražděný malý princ. Někdejší dědic kotlinského trůnu. Přísežným poutem spojen s Lyonardem Kingmanem. Zemřel.

Serena Hollowová: Kotlinská princezna, dědička trůnu. Poutem spojena s Michaelem Kingmanem.

Adreann Hollow: Druhý v pořadí následnictví kotlinského trůnu. V Kotlině znám jako „Zkažený princ“. Připoután ke Gwendolyn Kingmanové.

Isaac Hollow: Poslední kotlinský král. Připoután k Davidu Kingmanovi. Zemřel.

VZNEŠENÍ Z KOTLINY

Charles Domet: Velmi oceňovaný patron kotlinské Velké knihovny.

Alexander Ryder: Hlava rodu Ryderových. Blízký přítel Davida Kingmana.

Kayleigh Ryderová: Prvorozená dcera rodu Ryderových. Zasnoubená s Lyonardem Kingmanem.

Kyros Ryder: Třetí potomek rodiny Ryderových. Znám pod jménem „Kai“. Nevidomý.

Joey Ryder: Nejmladší syn rodiny Ryderových. Němý.

Danielle Margauxová: Rodem vznešená dívka z Michaelova dětství, která mu zmizela z paměti. Nejstarší potomek rodu Margauxových. Známá jako „Jitřenka“ a „Dívka v červeném“.

Maflem Braven: Hlava rodu Bravenových.

Edward Naverre: Hlava rodu Naverrových.

Edgar Naverre: Nejstarší potomek Naverrových.

Patrick Naverre: Druhý nejstarší potomek rodiny Naverrových.

Katherine Naverrová: Prostřední potomek Naverrových.

Edgill Naverre: Druhý nejmladší potomek Naverrových.

Evelyn Naverrová: Nejmladší potomek rodiny Naverrových.

HAVRANI A PŘÍSLUŠNÍCI JEDNOTEK VAH

Efyra Masonová: Kapitánka havranů. Matka Chloe Masonové.

Chloe Masonová: Příslušnice havranů. Nositelka jednoho pavího pera. Dcera Efyry Masonové.

Karin Ryderová: Příslušnice havranů se dvěma pery. Druhý potomek rodiny Ryderových.

Rowan Kerrová: Havran se třemi pery.

Michelle Citybornová: Havran se čtyřmi pery.

Hannah Hyannová: Havran s pěti pery.

Jasmine Andelová: Havran se šesti pery.

Bryan Dexter: Velitel vyvolávačů Vah. Otec Naomi Dexterové.

Naomi Dexterová: Bývalá členka Popravčí jednotky Vah.

Angelo Shade: Otčím Michaela, Gwen a Lyona Kingmanových. Velitel hlídky Vah.

SPOLEČNOST ORBIS

Stín: Náborář společnosti Orbis. Znám jako „Černá smrt“.

Tai: Velitel společnosti Orbis.

Imani: Zástupkyně velitele.

Alexis: Mistryně palných zbraní.

Beorn: Mistr jedů.

Haru: Zbrojmistr.

Cassia: Navigátorka.

Gael: Mistr výbušných zbraní.

Otto: Mistr magie.

Jade: Mistryně paměti.

Nonna: Mistryně historie.

DALŠÍ POSTAVY

Symon Anderson: Známý jako „Král příběhů“, celosvětově proslulý svým kouzlem.

Treyvon Wiccard: Nejlepší přítel Michaela Kingmana.

Jamal Wiccard: Mladší bratr Treye Wiccarda. Zemřel.

Sirash: Michaelův společník a zručný komplic společně prováděných podvodů. Bývalý Kostlivec. Skutečným jménem Omari Torda.

Arjay: Sirashův mladší bratr.

Jean Lorenzová: Sirashova přítelkyně. Studentka Hudební fakulty.

Olivier Comar: Vůdce uprchlíků.

Rian Smoak: Dračí historik Církve Věčného plamene.

Arcimág: Spisovatel a chirurg. Nesmrtelný.

Drisig Tirová: Nová polepšitelka Poutníkovy církve.

Zain Antoun: Velvyslanec kasina U Zlatého dolu.

Šampion Prasai Alareata: Šampion Prastarých z Thébského císařství.

Emelia Brysonová: Vůdkyně kotlinského povstání. Známá jako „Císařovna“. Bývalá obětinářka.

Z MINULÉHO DÍLU

Michael Kingman je nesnesitelné arogantní děcko trpící iluzí o vlastní velkoleposti. Měl zemřít, a proto mi dovolil sepsat podrobnosti o historii a odkazu jeho rodu. Ten bastard ale zůstal naživu, takže musím v zaznamenávání událostí jeho mizerného života pokračovat.

Pokud vám z nějakého důvodu unikl první svazek tohoto příběhu, dovolte, abych vás ušetřil jeho ukňouraných nářků o tom, jak skončil za vraždu krále Isaaca před soudem. Michael Kingman je prostředním potomkem Davida Kingmana, neslavně proslulého zrádce, jenž před deseti lety zavraždil malého prince. Léta, která následovala po jeho popravě, trávil Michael podváděním urozených návštěvníků Kotliny. Jedině oni totiž byli natolik hloupí, aby se nechali nachytat na jeho primitivní švindly. Po útoku armády rebelů ve Vojenské Čtvrti na Východním břehu a po vraždě jednoho z Michaelových přátel si tento mladík konečně našel pořádné zaměstnání. Jeho sestra Gwen mu zajistila práci pro vznešeného Charlese Dometa. Coby Dometův zaměstnanec se Michael snažil naučit používat smyšlenky, aniž tušil, že je nevědomky používá celé roky. Zúčastnil se také slavností Nekonečného valčíku. Jaká drzost! Tato velkolepá událost je tradičně určena příslušníkům vznešených rodin z Kotliny, aby mohli uzavřít manželství a dlouhodobé rodinné aliance, nikoli rozhněvaným mladíkům, kteří dělají prázdná gesta a odmítají se utkat s draky. Michael využil Nekonečný valčík k tomu, aby získal pozvání na oslavu králových narozenin. Chtěl totiž v paláci získat důkazy, s jejichž pomocí by mohl zjistit, zdali jeho otec skutečně zavraždil malého prince. Svého cíle hodlal dosáhnout krádeží králových vzpomínek. Celá akce však skončila fiaskem – a střeleckým duelem s nejlepším přítelem.

Následovalo další nekonečné fňukání nad pošpiněným rodovým odkazem. Žoldnéři pak unesli jednoho z Michaelových přátel a žádali za něj výkupné, konkrétně předmět, který si Michael pošetile nechal pro sebe. K dobru mu však musím přičíst skutečnost, že během pokusu zachránit přítele objevil revolver, který byl dvojčetem zbraně, která byla kdysi použita k zavraždění malého prince. Tento důkaz konečně potvrdil, že za smrtí prince se skrývá víc, než se na první pohled zdá. Michael zoufale toužil odhalit pravdu, a proto se vplížil do kotlinského paláce, aby ohledně soudního procesu vedeného proti jeho otci konfrontoval samotného krále. Michael tvrdí, že král nevěřil v nevinu Davida Kingmana. Během jejich rozhovoru však králův žal nad ztrátou syna dosáhl vrcholu a zastřel mu rozum. Vladař se rozhodl vzdát svého království a… a potom…

Učinil jsem odvážný krok a uzavřel jsem s Michaelem dohodu. Slíbil mi, že bude vyprávět celý svůj příběh, pokud mu pomůžu zachránit matku před osudem zapomnělých. Dokonce ani nyní nejsem schopen vysvětlit, jak jsme to dokázali. Bylo to snad spojením našich magických schopností? Na tom však nezáleží. Michaelova matka byla zachráněna, a tak se mladík vzdal autoritám a byl odhodlán zemřít, aby ochránil rodinu… Tedy až do chvíle, kdy utekl z vlastní popravy a ukryl se v chrámu, odkud byl zachráněn žoldnéřskou společností Orbis.

Nyní je Michael Kingman učedníkem žoldnéře Stína. Je také loven všemi kotlinskými organizacemi a bude loven, dokud se nepodaří prokázat, že nezavraždil krále. V době, kdy píšu tyto řádky, pochybuju, že bude mít jeho život dlouhé trvání. Ne teď, když se mu chce pomstít dokonce i královská rodina…

Symon Anderson jediným tahem pera škrtl, co právě napsal, chvíli váhal a potom se pokusil zformulovat závěr příběhu Michaela Kingmana ještě jednou. Dostal se ke čtvrtému slovu, ale pak se špička jeho brku zdržela nad stránkou příliš dlouho a v místě, kde měla být tečka, zůstala velká kaňka. Symon zaklel, odstrčil papír stranou a založil si ruce za hlavou, aby zklidnil dech. Na tom příběhu něco nesedělo, jenže on nevěděl co. Třeba mu Michael v něčem lhal. Ale jestli ano, tak proč? Co se snažil zatajit? A proč během popravy utekl do Poutníkova chrámu?

Do arcimágovy komnaty v tu chvíli vstoupila příslušnice havranů označená jedním perem. Celou cestu k Symonovu stolu na ní cinkala plátová zbroj. „Vedoucí protokolu,“ oslovila ho a kovovou přílbu si přitiskla k boku. „Mám několik otázek a doufala jsem, že na ně budete znát odpověď.“

„Čeho se týkají?“ zeptal se Král příběhů se zájmem.

„Jde o velitele Angela Shada.“

Jeho zájem pohasl. „Aha. Pár informací o něm mám. Ale nechcete se raději dozvědět víc o Královrahovi?“

„Ne.“

Symon měl chuť zmačkat všechny papíry ležící kolem a hodit je proti zdi. Jaký mělo význam získat přístup k příběhu jednoho imbecila, když nebyl nikdo, kdo by ho chtěl slyšet? Právě teď měl zhruba stejnou hodnotu jako sbírka básní šampiona Thébského císařství.

„Proč vám na veliteli Hlídky tak záleží?“

„Myslím, že manipuloval s historií.“

„Na archivy dohlížím já,“ oponoval se smíchem Symon. „Vážně si myslíte, že by nějaký balík se svaly místo mozku…“

„Slyšel jste někdy o žoldnéřské společnosti, která jako symbol používá zlomenou korunu?“

„Zlomenou korunu? Co to s tím má…“ Symon větu nedokončil. Kolečka v jeho hlavě konečně zapadla na správné místo a vyřčená slova najednou dávala smysl. Sevřelo se mu hrdlo, nehty škrábavě přejel po desce stolu a zabodl do havrana tak rozzlobený pohled, jako by mu právě uštědřila políček. „Jak jste na to přišla?“

„V Poutníkově chrámu jsem zaslechla něco, co jsem neměla.“

„Možná je tedy přece jen dobře, že Michael ještě žije.“ Král příběhů příslušnici havranů gestem vyzval, aby přistoupila blíž. „Takže se pustíme do odhalování pravdy?“

1

SPOJENI OSUDEM

Měli jsme narozeniny a poprvé za deset let mě kotlinská princezna pozvala, abychom je oslavili společně.

Matka mi radila, abych tam nechodil. Prý je to past. Princezna využije jakékoli příležitosti, aby se pomstila. Vždyť jsem byl hlavním podezřelým v případu vraždy jejího otce. Moji sourozenci Lyon a Gwen ale věděli, co udělám, ještě než jsem to vyslovil. Kotlinská princezna a já jsme spolu byli už od prvních chvil našich životů. Narodili jsme se ve stejný den. Ona jako první a já hned po ní. Stalo se to poslední den v roce. Tehdy napadl sníh, ale jaro už bylo na dohled. Město se přikrylo těžkou bílou poduškou a porodní báby se nemohly k našim matkám dostat včas. Naši otcové museli odvést jejich práci místo nich.

Osud se zřejmě rozhodl vytvořit stejné kulisy v den našeho výročí. Brodil jsem se napadaným sněhem směrem k cíli a přál si, aby to nebylo tak daleko. Obchodníci se snažili udržovat hlavní ulice čisté, ale ve Vyšší Čtvrti nesla zodpovědnost za úklid sněhu královská rodina, a od smrti krále Isaaca se palác ponořil do ticha. Klidně to mohlo být mauzoleum, protože od mého útěku z popraviště nepřicházely z jeho zdí žádné klípky, drby ani šepot. Princezna nepochybně přemýšlela, komu bude důvěřovat a koho se zbaví.

Podle příběhů, které jsem slýchával v dětství, se naše společné narození považovalo za dobré znamení. Jen jedinkrát v historii se stalo, že přísahou spojená dvojice Kingman a Hollow spatřila světlo světa ve stejný den. Byli to Montagne Pamětihodný a Yuri Blahobytný. Společně pak Kotlinu přivedli do zlatého věku. Aniž bychom se o to nějak zasloužili, už od narození spočívalo na našich bedrech břemeno očekávání, že půjdeme v jejich stopách. Přestože jsme nebyli předurčeni vládnout. Ale právě to byl možná ten důvod, proč jsme byli oba tolik posedlí naším odkazem a historií předků.

Vzhledem k onomu předpokládanému předurčení se nikdo ani nedivil, že jsme si byli tak blízcí. Dokonce i na poměry přísahou spojené dvojice. Bývaly doby, kdy jsme spolu dokázali komunikovat beze slov, stačil pouhý pohled nebo úsměv. Spolu jsme byli prostě dokonalí. Bezděčně jsme zakrývali nedostatky toho druhého a zvýrazňovali jeho silné stránky. Princezna byla inteligentní a umělecky nadaná, ale ve společnosti většího množství lidí mívala sklony k zamlklosti a nervozitě. Já byl sebevědomý a mluvení mi nikdy nečinilo potíže. Dokázal jsem na sebe upoutat pozornost. Ona o mně láskyplně říkala, že vládnu jedovatým jazykem. Byla také jediná, kdo dokázal prohlédnout mé lži – bez ohledu na to, jestli byly malé nebo velké… Vždycky poznala, když jsem lhal. Teď jsem byl ale obviněn z královy smrti a princezna se měla stát mým největším nepřítelem.

Jestli ji brzy nepřesvědčím o své nevině, nepotrvá dlouho a uskuteční pomstu, kterou si naplánovala. Doufal jsem, že dnes budu mít příležitost vysvětlit, co se doopravdy stalo. Pokud stále dokáže prohlédnout mé lži, mohla by uvěřit, že to, co tvrdím o jejím otci, je pravda. Ale pokud je to past…

Zastavil jsem se před branou Královských zahrad. Závěje zde sahaly ještě výš než ve zbytku města. Dovnitř vedla jen úzká jednostopá cesta vyšlapaná sněhem. Ty stopy byly menší než moje a bylo zcela jasné, komu patří. Princezna už do zahrad vešla. A vzhledem k tomu, že tu žádné další šlépěje nebyly… Budeme tu sami.

Následoval jsem cestičku, kterou tu pro mě zanechala. Všude kolem jen sníh, sněhová břečka a závěje. Její stopy mě přivedly až do březového remízku. Stromy ztratily listí už dávno, v dobách, kdy jsem byl ještě nedospělým spratkem, který si nevzpomínal na minulost a žil jen základními pudy – hněvem, sobectvím a iluzemi o vlastní důležitosti. Ale dnes jsem nebyl stejný jako před měsícem. Cítil jsem se jako znovuzrozený, jako by to závaží z mých beder konečně zmizelo.

Potíž byla v tom, že nás důsledky našich činů nakonec vždycky doženou. Princezna nepatřila k lidem, kteří zkazí oslavu, a tak mi tu nechala dárek. Hrob a náhrobní kámen.

Byla tu jáma dost velká na to, aby se do ní vešlo mé tělo, a u ní nahrubo otesaný náhrobek s nápisem Zde leží Michael Kingman. Na okrajích jámy bylo vidět bezpočet čtyřprstých otisků, vloček zaschlé krve a kousků zmrzlé kůže. Uprostřed zimy, kdy byla půda tvrdá jako diamant, mi princezna holýma rukama vykopala hrob. I ten náhrobek udělala vlastnoručně. Nejbližší okolí bylo poseto úlomky mramoru, který se dosud nezměnil v jemný pudr. Na dně jámy spočívala kytice měsíčních slz a pokrýval ji jemný poprašek sněhu. Květy byly dokonale čisté a zářivé a dosud z nich vycházelo tlumené bílé světlo. Byly natrhány nedávno, nanejvýš před několika hodinami.

Došel jsem k náhrobku, očistil jsem ho od sněhu a posadil se na něj. Zhluboka jsem se nadechl, abych zklidnil srdeční tep, a můj hlas zněl jasně a klidně. Nemělo smysl křičet do nebe. Princezna musela být někde poblíž. Jistě si nenechá ujít příležitost podívat se, jak se obdivuji jejím výhrůžkám a způsobu vyhlášení války. Ale pokud se nechystala postavit se mi přímo, využiju situace a budu alespoň moci hovořit bez přerušování.

„Díky za dárek,“ začal jsem a prsty jsem přitom pohladil hrany mramoru. „Muselo ti to zabrat spoustu času. Rozhodně jsi mi tím vynahradila všechny ty dárky, které jsem v uplynulých deseti letech nedostal.“ Vydechl jsem a sledoval, jak ze mě vychází řídký obláček bílé mlhy. „Omlouvám se, že jsem ti nic tak skvělého nepřinesl. Vybírání dárků nikdy nebylo mou silnou stránkou. Tedy až na Štístko. Na tenhle dar jsem byl hrdý.“

Odpověděl mi jen poryv větru, který se mi opřel do tváře. Znovu jsem vstal. Ztěžka jsem se brodil k nejbližšímu stromu, který byl o něco vyšší než všechny ostatní. Ruce jsem měl zabořené v kapsách, abych je ochránil před chladem. „Ale v obyčejných věcech jsem byl dobrý, ne? Problémy mi dělaly jen takové ty velké chvíle. Cítil jsem se moc pod tlakem. Upíralo se na mě příliš mnoho očí. Měl jsem pocit, že sledují všechno, co dělám… Jako při pitvě.“ Zaváhal jsem. „Vzpomínám si, že k sedmým narozeninám jsem ti daroval knihu vázanou v černé kůži, která páchla kostní moučkou a skrytými tajemstvími. Každý, koho jsem se zeptal, mi tvrdil, že je to příhodný dar od Kingmana pro královskou dceru. Je prý praktický a ukazuje, že chápu podstatu našeho vztahu. A taky že dospívám a už chápu své povinnosti.“

Kopl jsem do stromu, před nímž jsem stál, a pak jsem sledoval, jak z jeho větví padá sníh. Přistál s tichým žuchnutím. „Byl to příšerný dárek. Na nás dva příliš neosobní. Ty ses ale sladce usmála a se zatnutými zuby jsi mi poděkovala. Věděl jsem, že se ti nelíbí. Byli jsme nejlepší přátelé a to, že je mezi námi i přísežné pouto… to byla jen malá část toho všeho, a rozhodně ne to nejdůležitější.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Měl jsem ti dát náhrdelník s křišťálovým přívěskem ve tvaru srdce, jak jsem původně plánoval. To by byl ten pravý dárek. A přestože jsem neměl příležitost dát ti oficiálně něco k devátým narozeninám… Lepší pozdě než nikdy, ne?“

V kůře stromu byl dětským neuspořádaným písmem vyrytý nápis. Michael a princezna – spojeni osudem, ale i bez něj by chtěli být spolu.

„To je narozeninový dar, který jsem promeškal. Odpusť, jestli je to příliš dětinské. Bylo mi osm, když jsem to psal.“ Vrátil jsem se k okraji jámy a zůstal stát s prsty u nohou trčícími do prostoru, jako bych se chystal skočit. „Ať řeknu cokoli, neodpustíš mi, ani neuvěříš, že jsem se smrtí tvého otce neměl nic společného. A tak se prostě dívej dál, dokud nebudeš spokojená. Monstrum, které hledáš, nenajdeš. Jenom troubu, kterého jsi kdysi znala.“

Odnikud a zároveň odevšad se ozval hlas. „Zabiju tě, Michaeli Kingmane.“

Na rozdíl od vzpomínek na Jitřenku, které se mi vrátily náhle jako mohutný proud a málem mi rozpoltily lebku, vzpomínky na princeznu přicházely jako sprška tryskající v nepravidelném rytmu. Napadlo mě, jestli s mou myslí někdo nemanipuloval nebo mě nedonutil zapomenout. Anebo jsem tyhle vzpomínky už v dětství zasunul někam hluboko, abych kromě otce neztratil dalšího člověka, kterého jsem miloval.

Na její výhrůžku jsem reagoval úsměvem, protože v mé mysli, jako by se něco otevřelo. Po dlouhé nepřítomnosti se ke mně vrátila vzpomínka na její jméno. „Použij proti mně všechno, co máš, Sereno Hollowová.“ Nápis vyrytý v kůře stromu se změnil. Místo slova princezna tam stálo „Serena“. „Slibuju, že tentokrát už nikam nezmizím.“

Žádná odpověď. Ne že bych nějakou čekal. Serena se nikdy nevyžívala v předkládání argumentů, pokud se ocitla pod tlakem. Její silnou stránkou byly činy, mojí zase slova. Pokud se z nás měli stát nepřátelé, tohle byla nejspíš poslední příležitost mluvit s ní s relativní převahou a v bezpečí. Serena nebyla neopatrná. Jestli mám tuhle válku vyhrát, budu muset být lepší než kdykoli předtím.

Ve světle rozbitého měsíce a hvězd rozprostřených na nebi jsem se pomalu vracel zpátky do Kingmanova paláce.

Jak jsem procházel městem, kterému bude Serena jednoho dne vládnout, myšlenky na ni mě neustále pronásledovaly. Míjel jsem cukrárnu a vzpomněl jsem si, že si v pokoji schovávala hromadu koláčků plněných jahodovým džemem, protože jí připomínaly léto. A kdykoli jsem procházel kolem plakátu, který informoval, že mě hledají, slyšel jsem její smích. Věděl jsem, že by ji pobavilo, kdyby viděla, jak nakreslili můj nos. Trčel mi z obličeje jako obrovská bradavice. Zatímco na mě z oken domů na Návrší spravedlnosti pokřikovala banda šlechticů sprosté nadávky, cítil jsem její oblíbený parfém – směs pomerančů a citronové trávy. A občas jako bych ji dokonce koutkem oka zahlédl. Byla tak blízko, že jsem mohl na šíji cítit její dech, ale zmizela dřív, než jsem se otočil.

Byl jsem natolik ztracený v myšlenkách, že jsem si málem nevšiml něčeho, co se už téměř dvě desetiletí nestalo.

V branách Kotliny stáli uprchlíci a prosili, aby byli vpuštěni dovnitř.

Houf lidí se vpotácel dovnitř a každý, kdo to viděl, zůstal nevěřícně stát. Většina uprchlíků sténala. Lidé padali na kolena a snažili se obejmout kolena hlídkujících zastánců. To, co původně vypadalo jako tucet nebo dva, se rychle změnilo v dav několika stovek lidí, a uprchlíků stále přibývalo. Někteří v obvazech, jiní krváceli, další měli čerstvé rány a spáleniny. A některým chyběly končetiny. Několik jedinců oblečených v červených lněných oděvech během prvních kroků po městském dláždění vzplálo jasným plamenem. S křikem umírali a prosili Celonu o milost. Ti, kteří stáli okolo nich, ječeli, že do Kotliny dorazila Zhouba. Jakási goldanská kletba se prý změnila v magickou infekci, která v podobě plamenů zabíjela uprchlíky zevnitř.

Nedalo se poznat, odkud přišli. Vypadali jako z nějakého zcela neznámého města v cizí zemi. Obyvatelé Kotliny, kteří původně ustoupili stranou, aby uprchlíci mohli projít, se teď přes smrtelně zraněné snažili prodrat k těm, kteří na tom byli lépe. V jediném okamžiku propukl chaos.

Ať už se teď princ a princezna nacházeli kdekoli, utrpěli nejspíš větší šok než já. Boje proti povstalcům, které vedl král Isaac, to byla jedna věc, ale tohle… On měl desetiletí zkušeností, které během své vlády nasbíral. Princezna měla jen měsíc.

Co bude dělat? Dovolí jim zůstat? Nebo je vyžene?

Najednou jsem pochyboval, že jsem ještě číslem jedna na seznamu Sereniných priorit.

2

INKOUST NEZAPOMÍNÁ

Ráno jsem necítil nic než bolest. Do očí mě bodalo ostré světlo, celé tělo mi pulsovalo tupou bolestí a po noci strávené pod tenkou kousavou dekou jsem byl prochladlý až na kost. Už jsem si ani nedokázal vzpomenout, kdy jsem naposledy prospal celou noc. Mou mysl totiž obvykle zaplavily noční můry o králově sebevraždě. Byly horší než ty o drancování Kingmanova paláce, a tak jsem obvykle hledal nějaké rozptýlení, abych nějak přečkal noc. Nespavost ale měla jednu výhodu. Většinu času jsem trávil cvičením střelby z různých zbraní. Stal jsem se zhoubou všech malovaných terčů v okolí.

Obvykle jsem si se vstáváním dával na čas, ale ne dnes. Matka si přála, abychom společně posnídali. Uvědomil jsem si to v okamžiku, kdy jsem se vypotácel z ložnice, kterou jsme sdíleli se sestrou, a promnul jsem si unavené oči. Uprostřed sluncem ozářené haly stál masivní stůl z javorového dřeva, u kterého by se pohodlně usadilo třicet lidí. Ostře kontrastoval s hromadami hnijícího dřeva, prachu a trosek, které se povalovaly kolem. Od stolu, který tu stával v době mého dětství, se tento značně lišil, ale když jsem konečky prstů přejel po hladké desce, vyvolával ve mně vzpomínky na otce a vymazlené tousty, které nechával podávat před každým jídlem. Kdybych nebyl tak unavený, asi bych se rozbrečel.

„Včera v noci, když jsi usnul, ho přivezli Ryderovi,“ oznámila mi má černovlasá opálená sestra. Měla postavu jako kovář a paže svalnatější než kdejaký voják. Právě měla vyhrnuté rukávy, takže vytetované znamení v podobě koruny na jejím předloktí bylo dobře vidět. Sestra měla kolem krku červený šál. „Říkali, že jestli tu hodláme žít, měli bychom mít nějaké místo, kde se můžeme najíst. Mámu a Lyona to rozbrečelo. A to hodně.“

„Úplně jsem zapomněl, jak byla společná jídla pro mámu a tátu důležitá.“

„Nechápu, jak jsi mohl,“ prohlásila matka, která se právě objevila za Gwen. Lyon byl po jejím boku a nesl kouřící hrnec. Na rozdíl od Gwen schovával svůj cejch na čele pod pletenou čepicí. „Kdyby nebylo společného stolování, nikdy byste se nedozvěděli o naší rodinné historii. Myslím, že nemusím vysvětlovat, jak to bylo důležité, a jak důležité to bude v budoucnu.“

Lyon postavil hrnec na stůl, rozdal lžíce a potom se posadil kousek ode mě a mé sestry. Matka se zastavila u židle stojící v čele stolu. Bývalo to otcovo místo, ale teď patřilo jí. Chvíli sbírala sílu, potom se zadívala do jantarových očí svých dětí a řekla: „V nadcházejících dnech budeme muset udělat spoustu těžkých rozhodnutí. Některá se ani jednomu z vás nebudou líbit, ale jiná snad ano.“

„Patří k těm rozhodnutím pořízení pořádných postelí?“ zeptal jsem se. „Protože nocování na podlaze dost bolí.“

„Michaeli.“

„Promiň, mami.“

Gwen se usmívala od ucha k uchu. „Je prima být zase doma.“

„Já jsem hlavně rád, že to už nejsem já, kdo musí Michaela usměrňovat,“ řekl Lyon.

„Tak hrozný to nebylo, Lyone.“

„Sotva přešel den, kdy byste se vy dva do sebe nepustili,“ ozvala se Gwen a přitom si hrála se lžící.

„Nemohli jsme spolu vydržet v jedné místnosti,“ dodal Lyon.

„Teď to trochu přeháníte,“ řekl jsem.

„Ne,“ reagovali jednohlasně.

„Oba jste…“

„To stačí,“ řekla matka a posadila se. „O Michaelově selektivní hluchotě už víme své. Trpěl tím už od dětství.“

„Mami!“

Zrudl jsem a všichni se rozesmáli.

„Tak se do toho pusťte. Až pořídíme postele, slibuju, že dojde i na pořádné talíře a mísy.“

Seděli jsme a zírali na záhadný, červeně zbarvený obsah hrnce. Naše lžíce se přitom ani nepohnuly. Matka si všimla naší váhavosti. „Co je?“

„Kdo to vařil?“ zeptal jsem se. „A co to je?“

„Vařila jsem já. Je to řepná kaše. Když jsem byla malá, dělávala mi ji vaše babička,“ řekla matka. „Než jsem se provdala za vašeho otce, bývala jsem dobrá kuchařka. Tehdy jsem se ještě nespoléhala na… Zkuste to.“

Odvážně jsem zabořil lžíci do hrnce a ochutnal. „Škoda, že k tomu nemáme trochu chleba, ale myslím, že mi to chutná.“

„Vážně? Když to srovnáš s Ange…“ Gwen se zarazila dřív, než stačila dokončit větu, a ruce se jí sevřely v pěst.

„Promluvíme si o tom, co nám provedl, nebo budeme odkládat, co je stejně nevyhnutelné?“ zeptal se tiše Lyon.

„To není odkládání. Jde o to, že… zatím se proti němu nemůžeme otevřeně postavit,“ prohlásila matka. „Dokud si královská rodina a Efyra budou myslet, že Michael zabil krále Isaaca, ostře proti nám zakročí, kdykoli se o něco pokusíme. A to zahrnuje i Angela, protože pracuje pro Váhy. Na Michaela teď nemůžou, ale my takové štěstí mít nemusíme.“

„Co tedy uděláme?“ zeptala se váhavě Gwen.

„Připravíme se,“ řekla matka. „Jakmile Michaela zbaví obvinění, vypořádáme se s Angelem Shadem. Ale dokud si nebudeme jistí, co je vlastně zač a jaké jsou jeho cíle, vařili bychom z vody. Využijme ten čas a pojďme se zatím učit.“

„Já vím, jaké jsou jeho cíle,“ řekl jsem. „Chce zničit všechny vznešené, protože něco udělali jeho ženě a nenarozenému dítěti.“

„Ale co přesně znamená ‚zničit‘? Chce všechno vypálit do základů a stát se králem? Nebo se hodlá postavit na trosky a potom prostě odejde? Oba scénáře vypadají podobně, ale jejich závěr se značně liší.“

Lyon zrudl ve tváři a škrábal si strup na předloktí, dokud nezačal krvácet. „Tohle je směšné. Žili jsme s tím člověkem deset let. Jak je možné, že toho o něm víme tak málo? Proč si ani jeden z nás neuvědomil, že námi manipuloval?“

„Byli jsme příliš zahledění do sebe,“ řekl jsem. „Musíme to změnit.“

Pokud mé sourozence něco mohlo přivést do rozpaků, pak to byla skutečnost, že jejich sobecký bratr přiznal, že je zahleděný do sebe. Všichni jsme se pustili do jídla, jen matka vstala a začala obcházet stůl, aby si protáhla svaly. Co chvíli si ale nabrala jídlo. Během uplynulých deseti let příliš zhubla, než aby si mohla dovolit vynechat snídani.

Ticho nakonec přerušil Lyon. „Je tu jedna věc, o které bych s vámi chtěl mluvit. Za pár dní budeme s Kayleigh v Ryderově paláci pořádat slavnost, abychom formálně oznámili naši svatbu a očekávání dítěte. Byl bych rád, kdybyste tam všichni přišli. Bude to společenská událost. Taková menší. Tedy doufám.“

Myšlenky na Angela mi zkazily náladu, takže mě nenapadlo nic vtipného. Řekl jsem jen: „Přijdu. Tady není co řešit. Rodina je rodina.“

Gwen a matka odpověděly v podobném duchu a Lyon si zhluboka oddechl. Uvědomil jsem si, jak těžce na něj ta prostá otázka doléhala. Pozvat mě na slavnost rozhodně nebylo snadné.

Princezna tam nejspíš bude také. Když jsme byli děti, Serena a dcery Ryderových bez sebe nedaly ani ránu, tedy pokud to dovolovaly princezniny povinnosti. Jejich pouto bylo dostatečně silné, aby přimělo Karin vstoupit k havranům a stát se ochránkyní své nejbližší přítelkyně. V dětství mi ta jejich parta téměř naháněla strach, i když jsem se při setkání s nimi tvářil sebejistě. Skupina dívek sdružených v semknutém hloučku působila neproniknutelněji než kdejaký trezor.

Než se stačil ozvat někdo další, Lyon se zeptal: „Michaeli, doprovodil bys mě k tatérovi? Chci si pořídit nové tetování.“

Gwen se na mě zamračila. Pohledem se ptala, co jsem provedl tentokrát. Mohl jsem jen pokrčit rameny. Pro jednou to vypadalo, že se náš vztah s Lyonem konečně zlepšuje. Stále mezi námi byly spory, protože po desetiletí hádek bylo obtížné znovu vybudovat vzájemnou důvěru, ale ať už se mnou chtěl mluvit o čemkoli, pro mě to byla záhada.

Matka a sestra se pustily do sklízení stolu a my s bratrem jsme opustili Kingmanův palác. Mlčeli jsme, dokud jsme nepřekročili západní most a nezamířili do Studentské Čtvrti.

„Kolik uprchlíků sem podle tebe přichází?“ zeptal se Lyon a nakopl přitom ztvrdlý sníh, který se držel ve strouhách podél cesty. Téměř se nepohnul.

„Jestli má Kotlina štěstí, tak stovky. Pokud ne, budou jich tisíce.“

„Kayleigh říkala, že podle jejích rodičů začínají ubývat zásoby. Žoldnéřských společností, které jsou ochotné doprovázet dodávky potravin, které potřebujeme, hodně ubývá. Těžko říct, proč už nechtějí uzavírat smlouvy. Možná je za tím chamtivost, nebo prostě nuda. Jestli vznešení zatlačí na princeznu a přinutí ji rázně zakročit proti rebelům, mohli bychom se vyhnout vyhladovění.“

„Kdyby se ta záležitost dala ukončit jediným úderem, nemyslíš, že by to král Isaac už udělal?“

Lyon nachýlil hlavu do strany, až mu zapraskal krk. „Válka dokáže přesměrovat nenávist. I tyran může vypadat jako hrdina, když to dobře sehraje. Princezna si nezískala lásku lidí. Příliš dlouho tu nebyla. Lidé ji prostě jen nesnášejí méně než jejího bratra. A pak taky nenávidí… no, tebe.“

„To se v nejbližší době nezmění.“

„Ne dokud je naživu Efyra.“

„Báječné,“ zasmál jsem se tiše a potřásl hlavou. Jako by nestačila princezna. Teď se ještě musím vypořádat s velitelkou její šílené stráže. V Poutníkově chrámu se mi sice podařilo porazit Chloe, ale nebyl jsem natolik pošetilý, abych si myslel, že mám nějakou šanci proti ostatním.

„Takže…“ začal jsem, abych zaplnil nastalé ticho. „Už jste s Kayleigh stanovili datum svatby?“

„Na jaře. Nebo možná v létě. Těžko říct. I když jsem pro Kayleigh… méně než vhodný snoubenec a narození našeho dítěte vyvolá skandál… naše svatba je stále politickou záležitostí. Alespoň, že to neplatí pro lásku.“

„Trápí tě to?“

„Politika?“ zeptal se. Když jsem přikývl, Lyon pokračoval: „Ne. Věděl jsem, do čeho jdu. Jedinou věcí, kterou jsem nebral v úvahu, bylo…“

Lyon větu nedokončil a ze způsobu, jakým to udělal, bylo patrné, že mu nechybí slova, ale prostě je nechce vyslovit. Udělal jsem to tedy za něj.

„Že nadělám takový zmatek? Opět ses stal dědicem Kingmanů.“

„Nikdy jsem jím být nepřestal,“ oponoval Lyon. „Dědic ztraceného odkazu a paláce plného pavučin, ale přesto dědic. Vznešení mě na to nikdy nenechali zapomenout.“

„A teď bys zapomenout chtěl?“

„Záleží na tom?“ opáčil. „Jsem Lyonardo Kingman, dědic nejneslavnější rodiny v dějinách. Platí to teď a bude až do dne mé smrti. A můj potomek bude jednoho dne nucen převzít to břemeno místo mě.“

„Pokud chceš, můžeš se svého postavení vzdát. Potom to bude moje zodpovědnost.“

„Jako by to bylo tak jednoduché! Teď jsi součástí společnosti Orbis. Kdyby chtěli, mohli by si nárokovat veškerý majetek Kingmanů, protože jsi jedním z nich.“

Poškrábal jsem se na hlavě. Vstoupili jsme do úzké uličky a muž s kápí, který se do této chvíle opíral o zeď, se při našem příchodu rozběhl opačným směrem. „To je nesmysl.“

„To je zákon. Stín tě sice zachránil, ale netušíme, proč to udělal. Pochybuju, že by jim do té doby matka chtěla dopřát jakoukoli příležitost.“

„Pokud jsi ale rozhodnutý převzít rodové jméno Ryderových a já se práva na převzetí našeho dědictví vzdám, abych ho tím ochránil… budoucí hlavou rodiny se stane Gwen.“

Vyslovil jsem to, aniž bych si přitom uvědomil, co z toho vyplývá. Pokud bych něco takového udělal, mohl bych si sice ponechat rodové jméno, ale ztratil bych nárok na cokoli dalšího, včetně půdy a dědičných práv. A když to neudělám, připraví mě o všechno, co naše rodina v průběhu dějin získala. Vyměnit rodinný odkaz za pomoc Vedoucího protokolu Symona bylo velmi těžké, ale tehdy jsem věděl, že zůstanu Kingmanem. Takhle bych ale přišel o všechno.

„Pořád máš v plánu…“ Tu otázku jsem nedokázal dokončit. Odpověď mě příliš děsila.

Chtěl jsem se toho dozvědět víc. Zjistit, kým se můj bratr podle svého názoru musí stát, když přestane být tím, kým je. Dozvědět se, proč si jména všech lidí, které kdy popravil, nechal vytetovat na tělo. Nikdo to od něj nežádal. Udělal to ze své vlastní vůle a já nikdy nepochopil proč. Kdo by si chtěl pamatovat všechnu tu bolest?

Ale nemohl jsem. Lyon stál ve veřejích pod nevkusně vymalovaným vývěsním štítem, na němž stálo Dobrovolné bodnutí. Písmo mělo podivnou červenohnědou barvu, která příliš připomínala krev, než aby to mohla být náhoda. Prima třída.

„Počkej tady. Nepotrvá to dlouho. Jména jdou vždycky rychle.“

„Proč jsi mě bral s sebou, když chceš, abych čekal venku?“

„Protože nechci, abys viděl, kolik jmen už na těle mám.“

Lyon vešel do domu. Když se za ním zavřely dveře, sedl jsem si na zem přímo naproti dveřím a pozoroval jsem procházející lidi. Bylo ještě brzy, takže většina se ještě připravovala na nový den. Jakási žena v kápi, jež si očividně osvojila Dometovy alkoholové návyky, se chvíli kymácela tam a zpět a pak se svezla podél zdi hned vedle mě. Páchla kanálem.

Ta opilá žena mi nabídla hlt ze své láhve, ale když jsem odmítl, pokrčila rameny a sama si přihnula. Potom kolem mě přehodila paži a položila mi hlavu na rameno. Právě jsem se ji chystal odstrčit, když se ozvalo: „Byl to dobrej pocit?“

„Dobrej pocit?“

Na krku jsem ucítil ostré nehty. Po zádech mi přeběhl mráz, protože vzápětí jsem si uvědomil, že se mi k tělu tiskne hlaveň pistole zakrytá jejími vytahanými hadry. „Když jsi zabil krále Isaaca. Co jinýho bych mohla myslet?“

Přímo vedle mě seděla Emelia Brysonová, císařovna rebelů. Vlasy si ostříhala nakrátko a po stranách měla vyholenou hlavu. Pomocí líčidel zakryla nápadnou jizvu, která se jí táhla pod pravým okem k bradě. Mizela až kdesi pod výstřihem. Stále byla děsivě krásná a šílená jako pytel netopýřího trusu, že se za mnou vydala až do Kotliny.

„Emelio,“ řekl jsem.

„Vzpomínáš si?“ řekla tiše a nehty mi přejížděla po hrdle. Byla dostatečně jemná, aby mi neprořízla kůži. „Po našem setkání na hřbitově jsem měla starost. Zdál ses tak chladný a odtažitý. Tak… ztracený.“

„Zabila jsi Jamala.“

„Koho?“

„Jamala Wiccarda, chlapce, který byl na hřbitově se mnou. Nařídila jsi jednomu ze svých rebelů, aby ho zastřelil.“

„Hm, nevzpomínám si…“

„Ty si nevzpomínáš, že jsi…“

„Ale, ale,“ řekla Emelia a přitlačila mi pistoli k boku. „Nebuď nezdvořilý, Michaeli. Stačilo by stisknout spoušť a bylo by po tobě. A kdybys měl smůlu, kulka by tě z takového úhlu od pasu dolů jen paralyzovala.“

„Dělej,“ povzbudil jsem ji. „Střel mě. Udělej ze mě mučedníka. Jsi tím úplně posedlá.“

Emelia se zamračila, ale nic neříkala. Zbraň mi stále tiskla k boku.

„Kdybys mě chtěla zabít, udělala bys to už na hřbitově. Myslíš, že jsem zapomněl, co jsi říkala? Z nějakého záhadného důvodu jsem příliš cenný na to, abys mě chtěla mrtvého. Takže jestli sis přišla promluvit, tak do toho.“

„Ty si pamatuješ moje slova! Jsem ták šťastná.“ Císařovna rebelů hvízdla. Za okenicemi nedalekého domu se objevili dva muži. Předloktím se opírali o rám okna a seshora na nás zírali. Oba měli nad levým obočím rudým inkoustem vytetované znamení rebelů v podobě zatnuté pěsti. Emelia se pak najednou usmála a vrazila mi pistoli do rukou. Chyběla na ní spoušť a dřevo bylo prasklé. Celý vnitřní mechanismus zničila rez. Nevystřelila by a jen sotva bych ji v případě nouze mohl použít jako palici. „Moje stráže se budou dívat a dohlédnou na to, abys nedělal nic jiného, než mluvil. Bereš?“

„Beru,“ svolil jsem. Její nehty setrvávaly na mém hrdle a cestovaly po něm nahoru a dolů. Spolkl jsem všechny nadávky, které mi v její přítomnosti přicházely na mysl. „Co chceš, Emelio?“

„Podívat se, jak se daří mému druhému nejoblíbenějšímu Kingmanovi. Slyšela jsem, že ses snažil zachránit mého otce před hněvem Zkaženého prince. A to navzdory napětí, které mezi vámi panovalo. Jsem vděčná, že ses k němu před smrtí zachoval dobře.“

„Nesnažil jsem se ho zachránit. Váhal jsem, jestli ho nemám vlastnoručně zabít. Zkažený princ byl prostě rychlejší.“

„To zaváhání způsobila láska, Michaeli.“ Znovu si opřela hlavu o mé rameno. „Přivedlo mě to na myšlenku, jestli už neuzrál čas, aby ses přidal k povstání. Věř nebo ne, obvykle do Kotliny nechodím. Potřebovala jsem se tu s někým setkat a osud nás svedl dohromady.“

„Zavraždila jsi mého přítele. Opravdu si myslíš, že se k tobě někdy přidám?“

„Proč ne?“ řekla s větší lehkostí, než by se hodilo. „Zabil jsi krále Isaaca. Moji vojáci si tě teď váží víc, než si kdy vážili tvého otce. Je z tebe ikona. Symbol. Legenda hnutí odporu.“ Skousla si spodní ret. „Dokonalý vzor pro novou generaci.“

Chtělo se mi ji provokovat, ale bylo tu něco, co jsem se potřeboval dozvědět. „Proč ses krále Isaaca nepokusila zabít, když jsi k tomu po soudním jednání měla příležitost? Nemohla jsi přece tušit, co se stane.“

Zahihňala se a znovu mi nehty přejela po krku. „Co tě přivedlo na myšlenku, že terčem rebelů měl být král?“

„Na hřbitově jsi říkala…“

„Že povstání je tu proto, abychom se zbavili tyrana, jehož vláda stále nekončí. On ale dějiny nepsal. Nebyl důležitý. Byl to obyčejný muž, který nikdy nedokázal vystoupit ze stínu své mrtvé sestry.“

„Pak tedy koho…“ Zarazil jsem se.

Ona o něm přece nemohla vědět… nebo ano? To nebylo možné.

Emelia jako by tušila, na co myslím, naklonila se ke mně a pošeptala mi do ucha: „Nejsi jediný, kdo té noci vyslechl něco, co neměl. Převzali jsme odkaz tvého otce. Jen si říkám, koho si nakonec budou pamatovat jako hrdinu? A kdo bude zloduch?“

„Meleš nesmysly,“ řekl jsem rozechvěle.

Promluvila velmi tiše, ale dobře jsem ji slyšel. „Charles Domet je nesmrtelný.“

Domet se mýlil. Byli tu další, kteří znali jeho tajemství. Ale jak na to přišla ona? Ze všech lidí právě ona?

„Chceš vědět, jak jsem to zjistila?“ popichovala mě. „Když mě hezky poprosíš, řeknu ti to.“

„Netuším, o čem mluvíš.“

„Lháři. Chceš znát jeho skutečné jméno? Je opravdu zajímavé.“

Váhal jsem a ona se hned široce usmála. Opravdu jsem to chtěl vědět, ale nemohl jsem to přiznat. To by jí udělalo ještě větší radost. Potřeboval jsem z této diskuse uniknout a zachovat si přitom alespoň trochu důstojnosti. Bohužel.

„Opravdu si myslíš, že ho dokážeš zastavit? Když to nikdo jiný nedokázal?“

„Jsem jediná, kdo může.“ Emelia si přede mě klekla a přitiskla mi rty na ucho. „Až budeš unavený z toho, že jsi stále na straně poražených, přijď do mého tábora. Odvedou tě přímo do mého stanu. Bude z nás dokonalý pár a společně budeme vládnout nové generaci. Přemýšlej o tom.“

Až příliš si to užívala, a tak jsem řekl jedinou věc, která jí mohla zkazit náladu. „Trápí tě to?“

Emelia zaváhala a zeptala se: „Co?“

„Že mě nedokážeš přesvědčit, abych se k tobě přidal. Dometa nenávidím, ale radši mu budu líbat nohy, než abych ti pomohl. Chtěla jsi Kingmana a teď jednoho máš. Nevím, jaké byly tvé plány, ale mě nezahrnovaly.“

Úsměv. „Víš, kde bydlím. A nesnaž se mě sledovat, Michaeli. Moje záležitost tady v Kotlině je čistě osobní.“

Ukázal jsem na stráže nad námi. „A když budu, ublížíš mému bratrovi?“

„Ne.“ Ohlédla se přes rameno a něco v jejím výrazu jako by změklo. „Jeho čas v této válce rychle pomíjí. A já nemám zájem ubližovat někomu, kdo se na mě kdysi díval tak láskyplně.“ Otočila se, rozpřáhla ruce a pozpátku ode mě utíkala. „Chyť mě, jestli to dokážeš, Michaeli.“

Rozběhl jsem se za ní ve chvíli, kdy zašla za roh a zmizela z dohledu, ale ocitl jsem se na ulici plné lidí oblečených úplně stejně jako ona. Kroužili kolem mě, jako bych byl středem víru. Strkali mě z místa na místo, dokud jsem Emeliu úplně neztratil. Naposledy jsem ji viděl někde u Visutých zahrad. Pak všichni ti lidé zmizeli jako hejno much a nechali mě být.

Nemohl jsem si pomoct a musel jsem se smát, jak mě obehrála. Myslel jsem, že v okamžiku, kdy jsem ji nachytal, ztratila nad situací kontrolu, ale udělala to jenom proto, aby ukolébala mou pozornost. Měla k dispozici celou armádu, která jí pomohla dostat se z mého dosahu. Až se setkáme příště, nenechám ji tak snadno uniknout. Abych ji zastavil, budu potřebovat spojence. Ať už se v Kotlině hodlala sejít s kýmkoli, doufal jsem, že neplánuje další útok.

Vyhodil jsem tu nepoužitelnou pistoli mezi odpadky a vrátil se dřív, než se Lyon objevil s novým tetováním na památku. Mnul si kůži a zlehka se usmíval. Nad levým zápěstím měl psacím písmem vytetováno: Kayleigh.

„Nechal jsem tatéra napodobit její písmo,“ řekl Lyon. „Kayleigh byla nejdřív proti, prý je to trapné, ale nakonec jsem ji přemluvil.“

Nečekané setkání s Emeliou mě rozčílilo a zanechalo ve mně hořkou pachuť. Hlavou mi běžela spousta představ a každá z nich končila mrtvou nebo spoutanou Emeliou. Nejlépe v tomto pořadí. Ze všech sil jsem se ale snažil, aby to na mně nebylo vidět. „Vypadá to skvěle.“

„Že ano? Teď ji budu mít aspoň částečně vždycky u sebe.“

„Jsem rád, že jsi šťastný.“

„I já.“ Lyon se zarazil a poprvé od chvíle, kdy vyšel od tatéra, si mě pořádně prohlédl. „A ty, Michaeli?“

„Co já?“

„Jsi šťastný?“

Jak jsem měl na takovou otázku odpovědět?

„Víš, pořád máš čas se zamilovat a vybudovat si život mimo… Dřív než…“ Lyon se zahleděl směrem ke Kingmanovu paláci. „Než se staneme tím, k čemu nás vychovali. Vždycky jsem přemýšlel, jestli láska dokáže to břemeno trochu odlehčit.“

Změnil jsem postoj a ta neviditelná váha na mých ramenou, jako by se pohnula spolu se mnou. „A myslíš, že dokáže?“

Lyon se zlehka dotkl svého levého zápěstí. „Doufám, že ano.“

Než to mohlo začít být příliš rozpačité, rozloučili jsme se. Lyon běžel ukázat snoubence nové tetování a já se vrátil zpátky do Kingmanova paláce.

Doma byla jen matka. Seděla u stolu a před sebou měla napůl snědený bochník chleba.

„Mami?“ oslovil jsem ji a přistoupil blíž.

Tón mého hlasu ji probral a ona se ke mně obrátila. „Michaeli! Doufala jsem, že se brzy vrátíš. Potřebuju se tě zeptat na pár věcí.“ Krátce se odmlčela. „Ten chleba si můžeš vzít, jestli chceš. Gwen i já jsme už jedly.“

Sedl jsem si a pustil jsem se do jídla. „Jde o následnictví?“

„Ne,“ odpověděla pevně. „S Lyonem jsme tuto diskusi ještě neuzavřeli. Doufala jsem, že bys mohl znát odpověď na několik drobností. Například proč jsou naše trezory prázdné?“

„Všechno ukradli. Většinou královští, ale lůza jim s tím během drancování vydatně pomohla.“

„A co je s Cutterovými, Pagovými a Harbourovými? Museli přece pro vás tři uchránit alespoň část dědictví.“

S plnou pusou jsem odpověděl: „Přerušili s námi styky krátce potom, co tátu popravili.“

Matka poklepala prsty desku stolu. „Lyon tedy nepřeháněl, když řekl, že Ryderovi jsou teď nejspíš našimi jedinými spojenci?“

„Zatím ano.“

„Vážně?“ reagovala se smíchem. „Máš v plánu to v nejbližší době změnit?“

„Ano.“

„Jsem sice nevýslovně vděčná, že ti ta žoldnéřská společnost zachránila život, ale moc jim nevěřím.“

„Ani já. Ale mám plán, který všechno vyřeší.“

„Michaeli…“

„Myslím to vážně,“ řekl jsem tvrdě. „Vím, že ti Lyon a Gwen nejspíš vyprávěli, jak nerozumně jsem se choval, ale změnil jsem se. Je spousta lidí, s nimiž to musím dát do pořádku, a pracuju na tom.“

Matka pohladila dlaněmi desku stolu. „A jaký je tvůj konečný cíl?“

Jediným cílem, který jsem měl, bylo stát se králem žoldnéřů, což bylo velmi naivní a rozhodně jsem netušil, jak bych toho mohl dosáhnout konkrétně. Tedy až do dnešního rána. Abych Serenu přesvědčil o své nevině, musel jsem udělat něco, co by ji donutilo připustit, že jsem Kingman, který zůstal věrný. A už jsem věděl, co to bude.

Zabiju císařovnu a ukončím povstání.

Moje rodina se mimoděk stala příčinou jeho vzniku, a proto bylo vlastně mou povinností jej ukončit.

„Momentálně se snažím o usmíření s několika lidmi,“ řekl jsem. „A potom dokážu Sereně, že nejsem královrah.“

Matka se jemně usmála. „Už jako dítě bývala velmi tvrdohlavá. Nebude to snadné.“

„Já vím. Čeká mě spousta práce,“ řekl jsem a vstal. „Díky za ten chleba, mami.“

„Není zač. A Michaeli? Ráda bych se setkala se Sirashem a Treyem. Pozvi je na večeři.“

Když jsem naposledy viděl Sirashe, právě se někoho chystal zavraždit. A my dva s Treyem jsme si na hřbitově uvědomili, že se naše cesty rozcházejí. Pochyboval jsem, že by bylo moudré kteréhokoli z nich vyhledat a pozvat ho na večeři. Matce jsem to ale nechtěl vysvětlovat. „Pokusím se.“

Než jsem ji stačil políbit na rozloučenou, vyrušila nás Chloe, havran s jedním perem. Měla na sobě svou obvyklou plátovou zbroj a přicházela k nám s rukama nad hlavou. Má matka, která neprojevila téměř žádné emoce dokonce ani po zavraždění našeho otce, si zakryla rukou ústa a zalapala po dechu. „Chloe Masonová? Jsi to opravdu ty?“

Dívka se zastavila. „Ano, Juliet.“

Matka se k ní rozběhla a sevřela ji v pevném objetí. Chloe jí to váhavě oplatila. Stál jsem tam a nechápavě na ně zíral. A odkud se vzalo tohle?

„Tolik jsi vyrostla!“ Matka se odtáhla, aby si ji mohla lépe prohlédnout. Při pohledu na paví pero vetknuté v jejích kučeravých vlasech se zamračila. „Vidím, že ses stejně jako matka připojila k havranům.“

„Narodila jsem se pro to.“

„Osudu se lze postavit. Říkala jsem ti to už mnohokrát.“

Chloe uhnula pohledem. „Na tom nesejde. Palác si žádá tvou přítomnost. Jsem tu, aby bylo jasné, o jak závažnou žádost se jedná.“

Matka ztuhla. „Princezna, nebo princ?“

„Ani jeden.“

„Ale Erica to nebude, je to…“

„Efyra.“

„Ach tak,“ řekla matka a pak dlouze vydechla. „Měla jsem to čekat. Překvapuje mě, že jí to trvalo tak dlouho. Žádá si kapitánka havranů mou přítomnost okamžitě?“

„Ano. Jsem tu, abych tě doprovodila.“

„Jsem zvědavá, jak milosrdný k ní byl čas v uplynulém desetiletí,“ řekla matka a povytáhla obočí. „Michaeli, jsi připraven?“

„Cože?“ podivil jsem se.

Pokud to Chloe překvapilo, nedávala nic najevo. „Juliet, to pozvání platí jen pro tebe. Velitelka Efyra nebude ráda, když do paláce přivedeš Michaela. Z pochopitelných důvodů.“

Matka poplácala Chloe po rameni. „To není třeba, Chloe. Ale pokud mi tvá matka po tom všem, co jsme spolu prožily, hodlá poroučet jako královna, postarám se, aby toho litovala. Mohu citovat zákony a předpisy, které mi umožňují přivést Michaela s sebou, nebo si můžeme ušetřit čas, protože ty je jistě znáš stejně dobře jako já. Je to na tobě.“

Na někoho, kdo byl tak posedlý povinnostmi, byla Chloina reakce velmi překvapivá. Usmála se a řekla: „Chyběla jsi mi, Juliet.“

3

KAMENNÝ TRŮN

Během mého dobrodružství v paláci v době Nekonečného valčíku jsem nikdy nevstoupil do trůnního sálu. Pro většinu lidí to byla jediná místnost, kterou kdy z paláce viděli, ale pro mě… Mé návštěvy by se daly spočítat na prstech jedné ruky. Když mě tam otec vzal poprvé, učil mě, že trůn není určen pro mě, ale mám povinnost chránit toho, kdo na něm sedí.

Druhá návštěva proběhla bezprostředně po otcově popravě. Král si mé sourozence a mě předvolal, aby nás varoval, že pokud ve Východní Čtvrti jen špatně odbočíme nebo někomu z urozených srazíme klobouk, nechá nás přivést zpět a přehodnotí naši situaci. Naše vypálené cejchy byly v tu chvíli ještě čerstvé a nezhojené.

Dnes to bylo potřetí. A vzhledem k tomu, že matka vypadala, jako by žíznila po pomstě, měl jsem pocit, že to bude návštěva ze všech tří nejzábavnější.

Zlatý trůnní sál byl okázalý a bez poskvrnky. Tedy až na jednu nepatrnou chybu: uprostřed stál obyčejný kamenný trůn, kolem něhož byl vybudován celý palác. Otec mi vyprávěl, že to bylo úmyslné. Králové by si totiž svou velkou moc neměli nikdy přehnaně užívat. Chvástají se přece jen šílenci a tyrani. Pokaždé se přitom smál. Nejlepší na tom totiž bylo, že trůn byl příšerně nepohodlný.

Efyře to však očividně nevadilo.

Její zadek pěkně odpočíval na královském stolci a po jeho stranách stáli dva havrani – pěti a šesti pery dekorované Hannah Hyannová a Jasmine Andelová. Nikdo další tu kromě matky, Chloe a mé maličkosti nebyl. Nejradši bych si z té absurdní situace dělal legraci, nebýt toho, že matka naprosto zuřila. Měla rudý obličej, na němž místy probleskovalo bílé světlo. Důvod byl prostý – nikdo, kdo se nejmenoval Hollow, tu neměl co dělat.

Kdyby tu byl můj otec, ihned by Efyru prohlásil za zrádkyni a vražedkyni. Nemohl jsem si pomoct a poprvé mě napadlo, že Gwenina nevraživost vůči Efyře nebyla jen dětinskou zlobou vyvolanou skutečností, že ta žena zaujala místo po boku krále, které patřívalo našemu otci. Nebylo možné, že Efyra celou dobu tajně spolupracovala s Angelem Shadem, aby se tak dostala blíž trůnu?

„Efyro,“ prohlásila matka silným, jasným hlasem už z velké dálky.

„Juliet,“ odpověděla Efyra a nepokusila se ani vstát. Měla na sobě těžký prsní plát a na kolenou jí spočíval zahnutý meč. Úzkou tvář lemovaly černé vlnité vlasy. Bylo těžké určit, jestli si chtěla jen zachovat tvář nebo zamaskovat hněv, ale předstírala, že mě nevidí.

„Vidím, že mě paměť nezklamala, a tobě stále chybí vkus. Pořád si krájíš jídlo stejným mečem, kterým zabíjíš?“

„Aspoň jsem nesdílela lože s vrahem dítěte a neporodila jsem vraha krále.“

„Teď jsi mě dostala,“ prohlásila matka s předstíraným studem. „A mám vážně velikou radost, že ses konečně zbavila toho koktání. Nejspíš to bylo nezbytné, když ses už nemohla schovávat za mě a za Ericu.“

„Nikdy jsem se za nikoho neschovávala.“

„Lhářko. Sebevědomí ti nechybělo jen tehdy, když jsi stála po boku krále.“ Gestem ruky pak ukázala na havrany stojící vedle trůnu. „Proto hraješ to velkolepé divadlo. Mohly jsme si promluvit v soukromí, ale ty jsi chtěla představení. Tak jsem tady a jedno pro tebe mám.“ Ušklíbla se. „Je mi líto. Snad sis nemyslela, že ze mě léta strávená v ústavu udělají poddajnou loutku?“

„Takže tam jsi celou dobu byla.“ Efyra zabubnovala prsty o opěrky trůnu. „Měla jsem prohledat celé město a najít tvé tělo a nespokojit se s domněnkou, že jsi mrtvá.“ Odmlčela se. „Takovou chybu podruhé neudělám.“

„Nebudeš mít příležitost. Já tě přežiju.“

Havrani vedle Efyry tasili zbraně. „Vyslov ještě jednu výhrůžku a já tě rozpářu na místě, kde stojíš.“

„Zkus to,“ řekla matka. „Usadila jsem tě na zadek už tolikrát, že jsem si přála, abych uměla používat smyšlenky. Pak bych pro všechny ty zbytečné vzpomínky měla aspoň nějaké využití.“

„Minulost je minulost. A ty nejsi, kým jsi bývala.“

„Vsadím se, že jsem pořád stejná mrcha.“

„Čas nejspíš nedokáže vyřešit všechno.“

Kdybych zavřel oči, jen těžko bych dokázal poznat, jestli vedle mě stojí má matka, nebo sestra. Obě byly neohrožené. Uvažoval jsem, jestli si Gwen uvědomuje, jak jsou si podobné. Stejně jako jsem se já podobal otci. Nezdědili jsme jen jejich vzhled, ale také osobnost.

„Co chceš, Efyro?“ zeptala se matka. „Pořád se chceš pomstít, protože tě kvůli mně málem vyhodili z řad havranů? Nebo je tu skutečně něco, o čem stojí za to mluvit?“

Efyra si protáhla šíji. Ozvalo se hlasité pronikavé lupnutí. „Pro jednou máš pravdu. Jsou tu jiné věci, které musíme probrat. Porušuješ zákon. Přebýváš v domě, který býval znám jako Kingmanův…“

„Jsme Kingmanové. Máme právo tam být.“

„To platilo před deseti lety, než král Isaac zbavil rod Kingmanů jejich vznešeného titulu. Kotlinské paláce jsou vznešeným pouze propůjčovány korunou…“

„Kromě Kingmanova paláce. Aby bylo zajištěno, že nikdy nebudeme pod kontrolou příliš ambiciózní královské rodiny. Velká matka nejspíš nepředpokládala, že by se kapitánka havranů někdy mohla povýšit mezi královské, ačkoli nenosí jejich jméno.“

Efyra se tvářila nezúčastněně, ale havrani vedle ní si vyměnili upřené pohledy. Obě vypadaly, že jim jejich dobrovolná stráž vedle trůnu obsazeného podvodnicí dělá větší starosti, než by měla.

„Tak fajn,“ prohlásila Efyra. Vstala a přitom se matce zahleděla do očí. „Chceš hrát podle pravidel, tak budiž. Tvrdíš, že rod Kingmanů je zpět, tak to musíš prokázat. Čest rodiny ale musíš obnovit do dne princezniny korunovace.“

„Mluv jasně, Efyro. Nedovolím, abys pak tvrdila, že jsme neuspěli jenom proto, že jsou tvé instrukce tak mlhavé.“

„Zjistíte, kdo je zodpovědný za smrt krále Isaaca. A předložíte nezpochybnitelný důkaz.“

„Takže teď za tebe ještě budeme dělat tvou práci?“

„Ano,“ přitakala Efyra a poškrábala se na temeni. „A chci, abys ho zabila. Osobně. Ať už je to kdokoli.“

„Co když bude pátrání vyžadovat víc času?“

„Pak ty a tvá rodina navždy opustíte Kotlinu. Michael podepíše prohlášení, že pokud ještě někdy vstoupí na území města, bude usmrcen. Bez následků ze strany společnosti Orbis.“

Vyschlo mi v ústech. Matka s něčím takovým nemohla souhlasit. Jestli byla Efyra tak zoufalá, znamenalo to, že na mě nic hmatatelného nemá… Což také znamenalo, že jí chybí jen krůček do chvíle, než začne porušovat zákony. Přemýšlel jsem koho nebo co na mě pošlou. Doufal jsem, že se nezmůžou na nic horšího, než jsou vyvolávači, ochránci a feťáci. Budu muset bojovat o přežití. Ale bez spojenců, bez peněz a bez naděje na prokázání, že král Isaac spáchal sebevraždu, by byl souhlas s takovou dohodou čirým šílenstvím…

„Dobře.“

Ale ne.

„Žádám krevní přísahu,“ řekla Efyra.

Kapitánka havranů očividně neměla tak hluboké dějepisné znalosti jako já. Krevní přísahy byly porušeny už tolikrát, že se na ně dalo spolehnout naposledy v době založení města… Najednou jsem si uvědomil, proč mi ji Domet navrhl, když jsme spolu začali pracovat. Jen jsem doufal, že Efyra také nepatří k nesmrtelným. Stačilo, že mi život otravoval Domet.

Zdálo se, že matku ten návrh rozčílil. „Skutečně?“

Efyra si z opasku vytáhla dýku. „Skutečně.“

Obě ženy se řízly dýkou do předloktí, krev setřely dlaní a potom si potřásly rukou. Bylo to prosté a nehygienické gesto, které netrvalo déle než pár vteřin. Otočili jsme se k odchodu a Chloe nám dělala doprovod. Dokud jsme neopustili palác a nestanuli před fontánou Dobyvatele poblíž Dometova domu, nepadlo ani slovo. S matkou jsme se posadili na okraj kašny a pozorovali několik urozených a obchodníků, kteří se procházeli po Vyšší Čtvrti. Někteří vyrazili pro jídlo a byli oblečeni v barvách vznešených rodin, jiní přecházeli sem a tam a užívali si tlumené zimní světlo. Právě jsem přemýšlel, že strčím ruku do fontány, abych se trochu uklidnil, když mě oslovila Chloe.

„Udělám ti nabídku, Michaeli,“ řekla a sevřela rukojeť meče, který jí visel u boku. „Zachrání ti život a poskytne princezně dostatečný čas na truchlení. Je možné, že až se nad tím zamyslí s jasnou hlavou, bude schopná připustit i jiné scénáře.“

„Vážně? Takže věříš, že jsem nevinný?“

„Věřím, že smrt krále Isaaca nebyla tak prostá, jak si všichni myslí.“ Na chvíli se odmlčela. „Ale na pravdě nezáleží. Chci, abys opustil Kotlinu. A jestli odejdeš už dnes v noci… Dám ti tohle.“ Sáhla kamsi do útrob své zbroje, vytáhla malou krabičku, otevřela ji a obrátila ke mně. Uvnitř ležel kousek měsíčního kamene a zářil tlumeným modrým světlem. „Možná vypadá nezajímavě, ale je to jeden z těch třpytivých kousků, o kterých si Ústav pro integraci myslí, že by mohl obsahovat tajemství zničení Celony. Pokud najdeš i ty další, můžeš vyřešit jedno z největších tajemství.“

„Chloe,“ zašeptala matka. „Ukradla jsi to z královského trezoru? Vrať to, než si toho někdo všimne! Kotlina kvůli jednomu z těch kamenů málem vyhlásila válku Pobřeží Kostlivců!“

„Dělám to právě proto, abych válce zabránila.“ Chloe na mě kamenem zamávala. „Uděláš to? Opustit Kotlinu může být těžké, ale určitě to bude nejlepší…“

„Nemůžu.“

Její tvář povadla. „Opravdu odmítáš zanechat odkaz, který by překonal cokoli, co kdy vykonali tvoji předkové?“

„Tady nejde o můj odkaz.“ Ta slova jako by mi zhořkla na jazyku. „Zatím nemůžu opustit Kotlinu. Doslova. Jsem učedníkem žoldnéře. Jdu tam, kam jde Stín, a dokud neprohlásí, že odcházíme, musím tu zůstat, ať se mi to líbí nebo ne.“

„A kdybys mohl, odešel bys?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Už nechci před problémy utíkat.“

Chloe krabičku s klapnutím zavřela. „Pak není nic, co by mohlo změnit tvůj osud. Serena ti podřízne hrdlo a hodí tvé tělo do hrobu, který vykopala holýma rukama.“

„Jsem rád, že neztratila svůj proslulý smysl pro drama.“

„Michaeli, když se k ní budeš chovat jako k tomu dítěti, které jsi kdysi znával… nemáš šanci to přežít.“

Matka mi položila ruku na rameno. „Pak je dobře, že na to není sám. O pravdě ji přesvědčíme společně.“

„Už kvůli tobě doufám, že se nemýlíš.“

„Existuje nějaká šance, že bych si mohl poslechnout, co ten úlomek říká? Zítra mám narozeniny.“

Ozval se smích. „Sbohem, Michaeli. Sbohem, Juliet.“

Jakmile Chloe zmizela z dohledu a bylo jisté, že v nejbližším okolí nejsou žádní zastánci, zeptal jsem se matky: „Hodláš mi vysvětlit, co to v paláci mělo znamenat? Mám pocit, že mi něco uniklo.“

„Efyra a já jsme spolu nikdy nevycházely,“ vysvětlovala matka. „Ale s Chloe jsme si byly blízké. Když vyrůstala, neměla mnoho přátel, protože jí Efyra zakázala, aby se stýkala s vámi a s královskými. Ostatní vznešení ji nepovažovali za sobě rovnou a urození se jí zase příliš báli, než aby se v její přítomnosti dokázali uvolnit. Prvních pár let svého života byla tedy velmi osamělá.“ Matka si povzdechla. „Snažila jsem se být někým, komu by se mohla svěřit. Spíš jako starší sestra než matka.“

„Ona měla zakázané si s námi hrát? Opravdu?“

Matka na okamžik zaváhala a založila si ruce na prsou. „Efyra si myslela, že bude lepší, když se Chloe s nikým z vás příliš nesblíží.“

„Pěkná pitomost. Všechny děti si zaslouží trochu legrace. Davey se směl vytratit i na několik hodin, aniž si s tím někdo dělal starosti, a to byl dědicem trůnu!“

„Od havranů se nečeká, že budou mít děti,“ řekla zvolna matka. „Když se narodila Chloe, Efyra neměla vzor, kterým by se mohla řídit. Přijala určitá opatření, aby zajistila, že její dcera bude mít budoucnost. I za cenu, že ta opatření budou velmi přísná.“

„Proč tedy Chloe nežila se svým otcem, když to Efyře tolik komplikovalo život?“

„Totožnost Chloina otce patří k největším kotlinský záhadám. Tvůj otec…“ Zavřela oči a ta chvíle byla delší než obyčejné mrknutí. „Jeho jméno znal, ale já tehdy ne, a…“

„Jestli je ti to nepříjemné, nemusíš o tom mluvit.“

Něžně se usmála a přitáhla si mě do náručí. „Efyru sice nemám ráda, ale tohle tajemství se netýká jen jí. Nechci, aby se to Chloe dozvěděla od tebe, nebo od někoho dalšího, pokud to sama ještě neví. Bylo by to kruté.“

„Chápu.“

„Děkuji, Michaeli. Pokud to někdy bude nezbytné, prozradím ti, kdo to je.“ Matka se pak upřeně zahleděla na palác. „Ale neumím si představit, že by k tomu někdy došlo… Některá tajemství by měla zůstat nevyřčená, protože by nepřinesla nic než bolest.“

Bubnoval jsem prsty o kámen a přemýšlel jsem, jestli někdy nastane chvíle, kdy budu muset tajit pravdu, abych ochránil lidi, které miluju. Protože pokud pravda nepřináší svobodu, k čemu je pak dobrá?

4

DÍVKA ZA ZÁVĚSEM

Políbil jsem matku na rozloučenou. Řekl jsem jí, že se potřebuju setkat s nějakými lidmi, a nechal jsem ji ve Vyšší Čtvrti. Sám jsem zamířil do věže Margaux.

Když jsem tam byl naposledy, musel jsem nejlepšímu příteli sdělit tu nejstrašnější zprávu. Teď jsem se však vracel se znovuobjeveným pokladem dříve ztracených vzpomínek. Bylo skutečně úžasné, jak málo se toho během posledních deseti let změnilo.

Když jsem byl chlapec, pokusil jsem se z legrace dostat do Jitřenčina pokoje tak, aby mě nikdo neviděl. Šplhal jsem vysoko v korunách stromů a lezl po zdech, jen abych se vyhnul hlídkám. Jitřenčin otec, vznešený Antoin, se tím dobře bavil a dovolil mi, abych tímto způsobem testoval jejich ostrahu. Dítěte se bát nemusel. Její macecha si to však zdaleka tak neužívala, a pokud by mě tu dnes nachytala, zavolala by hlídku nebo havrany. Potřeboval jsem ale šanci dát vztah s Jitřenkou do pořádku, a tak jsem se to rozhodl riskovat. Alespoň jí ukážu, jak moc je mi líto, co se stalo.

Zdi samotné byly obstojně vysoké, ale nejlepší ochranu, jakou architekti dokázali vymyslet, poskytovala věži její poloha. Uprostřed pozemku stála několikapatrová trojboká budova obklopená bludištěm z živých plotů a kruhem stromů, které zakrývaly nejnižší patra věže. Než se návštěvník dostal k hlavní bráně, musel nejdřív překonat bludiště, a pokud se našel nějaký pošetilec, který se pokusil keři prosekat, brzy zjistil, že se ocitl obličejem v kamenné zdi. Pro ty, kteří ve věži žili či pracovali, existovala naštěstí jiná cesta, ale já ji nikdy nepoužíval. Rozhodl jsem se dovnitř proniknout stejným způsobem, jako když jsem byl ještě dítě.

U severního vstupu do bludiště vždycky hlídkovali nejmladší strážní, protože vedl do Vyšší Čtvrti. Čekal jsem, než nastala vhodná chvíle, přelezl jsem vnější zeď a skočil do bludiště. Odtud jsem pokračoval vpravo, vlevo, vpravo, vpravo, vlevo, vpravo, vlevo, rovně a potom stačilo zahnout doprava k hlavní bráně. Přesně jsem kopíroval dobře známou trasu, ale místo závěrečné cesty rovně jsem odbočilo vlevo a protáhl se dírou v živém plotě, o které jsme věděli jen Jitřenka, Sebastian, Davey, Serena a já. Byla tu i teď, po deseti letech. Stejně jako mohutný dub s pokřivenými větvemi stojící přímo před okny Jitřenčiny ložnice.

Vylézt na něj bylo snadné.

Zaklepal jsem na okno a čekal a čekal, a když se nic nedělo, rozhodl jsem se, že ho zkusím otevřít. Šlo to lehce a brzy jsem seskakoval do Jitřenčina pokoje.

Její ložnice se téměř nezměnila, tedy kromě větší postele, nových obrazů na stěnách a tuctů váz s řezanými květinami. Ano i dnes to tu vypadalo spíš jako v muzeu na umělecké výstavě než v ložnici. Z kolečkového křesla napůl ukrytého pod přikrývkou v rohu pokoje se táhla cestička tvořená kousky oděvů. Jitřenka musela odcházet ve spěchu. Něco na té místnosti mi připadalo… tak nějak zvláštní. Jako by tu byl vydýchaný vzduch a stěn se celá léta nedotkl čerstvý vítr.

Nejzajímavějším obrazem, který tu visel, byl ten umístěný přímo naproti její posteli. Zobrazoval pětici dětí – tři chlapce a dvě děvčata – jak si hrají v zahradě. Chlapci běhali, šermovali s klacky, jako by to byly meče, zatímco dívky seděly na dece, pitvořily se a smály na své kamarády. Byl jsem jedním z těch dětí na obraze. Spolu s Daveym, Kaiem, Serenou a Jitřenkou.

Nebylo divu, že na mě nezapomněla. Vídala mě každý den.

Než jsem se stačil rozhodnout, jestli by nebylo moudřejší jít, nebo jestli tu na ni mám počkat, někdo začal lomcovat klikou. Zanořil jsem se pod postel, zacpal si ústa rukou a čekal jsem, kdo to bude.

Když se dveře otevřely, uviděl jsem jen pár nohou nazutých v nízkých stříbrných střevících obklopených magickou aurou. Ty nohy se zastavily přímo u mé hlavy a ozvalo se: „Můžeš vylézt, Michaeli. Nikdo tu se mnou není.“

Jitřenka mě nemusela dvakrát pobízet. Má přítelkyně z dětství na mě čekala s vřelým úsměvem a ihned mě pevně objala. Byla okázale oblečená, stejně jako během Nekonečného valčíku, ačkoli tentokrát na sobě neměla červenou. Během našeho objetí jsem se snažil ty nádherné šaty příliš nepomačkat.

„Vzpomněl sis,“ zašeptala.

„Žasla bys, jak často to v poslední době slýchám.“

Na hlavě jí seděl věneček bílých růží. Jasné znamení, že všechny zraky by se měly upírat na ni a na nikoho jiného. Jitřenka začala stonky obírat, jako by z nich dávno nebyly odstraněny trny. „Vypadáš překrásně,“ řekl jsem.

Pustila mě a ještě mi vtiskla letmý polibek na tvář. Potom se vydala ke kolečkovému křeslu. „Díky, že z toho neděláš trapnou záležitost.“

„Říká se o mně, že to se slovy umím. Proč jsi tak nastrojená?“

„Další setkání s potenciálními manžely.“ Strhla z křesla deku a posadila se. V tu chvíli se magická aura kolem jejích nohou začala pomalu rozplývat. „Obávám se, že žádný z nich už se s holkou, co žvýká s otevřenou pusou a neustále se hihňá, nebude chtít setkat.“

„Rozhodla ses, že už se nebudeš přetvařovat?“

„Ano. Otec je čím dál zoufalejší a já jsem víc a víc vzdorovitá. Buď mě nechá udělat, co chci, nebo se mě zřekne.“

„Zřekne se tě?“ zeptal jsem se a pomalu vykročil k ní. „Co má tohle znamenat?“

Zrůžověly jí tváře. „Na tom nesejde. Takže… jak sis dokázal vzpomenout?“

„Byly za tím temnosmyšlenky. Měl jsem zapomenout rozhovor, který jsem zaslechl před otcovou popravou. Během něj padlo i tvé jméno… Zabránili mi, abych si tě pamatoval.“

„Deset let,“ zašeptala. „Polovinu života jsi žil s temnosmyšlenkami, které ti změnily vzpomínky? Ach, Michaeli.“

„To by i vysvětlovalo to nezralé chování. Neměl jsem šanci dospět. Zasekl jsem se v minulosti,“ řekl jsem se smíchem. „Pár věcí mám stále trochu v mlze. A občas se mi na stejnou událost vynoří dvě sady vzpomínek, což je těžké, ale uzdravuju se.“

Jitřenka si pilně upravovala šaty.

„Chtěla bys vědět, co se stalo králi, že ano?“

„To by chtěl každý.“

Zhluboka jsem se nadechl. Bylo čím dál snazší vybavit si detaily toho příběhu. Kolikrát už jsem vyprávěl, co se tehdy stalo? Tucetkrát? Převyprávět jí to ještě jednou netrvalo dlouho. Potom ale trvalo několik bolestivých okamžiků, než na to nějak reagovala.

„Král… spáchal sebevraždu?“

„Nevěříš mi?“

„Kdybych tvrdila, že ti naprosto věřím, tak bych lhala. Ještě nikdy se…“

„Já vím,“ přerušil jsem ji. „Věř mi, já to vím. Kdybych u toho nebyl, sám bych měl problém tomu uvěřit. Moje rodina mi věří jen proto, že je to moje rodina.“

Jitřenka se zasmála a mě to vyvedlo z rovnováhy. Než jsem se stačil zeptat, co ji pobavilo, řekla: „Uvědomila jsem si, že jednotlivé kousky nedávají smysl. Ale když ty šílenosti spojíš dohromady, musí to být pravda. Pravá ruka krále zabije malého prince. Král spáchá sebevraždu. A ty tvrdíš, že je za tím vším nějaký šílenec, který chce zničit celou Kotlinu. Přesto odmítáš vyslovit jeho jméno.“

„Bude lepší, když ti tuhle část neprozradím.“

„Proč? Máš strach, že bych tě udala?“

„Upřímně? Tak trochu ano.“

Po tom, co mi udělal Angelo Shade, bylo těžké věřit komukoli.

Vždycky mi připadalo, že Jitřenka pro mě chce jen to nejlepší. Ale to jsem si myslel i o Angelovi, dokud jsem na vlastní oči neviděl důkazy o opaku. Ona mě dokázala přijmout zpátky navzdory tomu, že jsem si ji nepamatoval. Doufal jsem, že mi bude důvěřovat, přestože nad námi visela tahle věc.

Naštěstí to tak bylo. „Asi máš své důvody,“ prohlásila. „Ale očekávám, že mi to nakonec řekneš. Jestli budu poslední z tvých přátel, kdo se to dozví, tak tě vykastruju.“

Usmál jsem se. „Beru na vědomí. Matka mě požádala, abych své přátele pozval na večeři. Nechtěla bys…“ Příliš pozdě jsem si vzpomněl na její nohy, a že musí používat smyšlenky, aby vůbec dokázala chodit. Zvát ji na takovou událost bylo jako okrádat ji o vzpomínky a zadupat je do země.

„Nechovej se ke mně jinak, protože mám chromé nohy. To se mi nelíbí,“ konstatovala. Přimhouřila oči. Dotkl jsem se citlivého místa, což jsem neměl v úmyslu. „Rozhoduju se sama za sebe.“

„Jenže pokaždé, když chodíš, ztratíš část vzpomínek. Stojí to za to?“

„Ne. Ale ráda takovou cenu zaplatím, pokud díky tomu ve mně všichni přestanou vidět jen člověka, který nemůže chodit. Než jsem se naučila používat smyšlenky, byla jsem v tomhle pokoji lapená jako ty ubohé princezny, co čekají, až je někdo přijde zachránit. Chtěla jsem vidět svět. Chtěla jsem protančit noc s nějakým pěkným mužem, smát se a zapomenout, že pokud se ráno postavím na nohy, prasknou pode mnou kosti. Chtěla jsem, aby se do mě někdo zamiloval, aniž by věděl, jak na tom jsem. Nedovedeš si ani představit, jaké pohledy po mně někdy lidé vrhali, když jsem byla malá.“

„Co když se staneš jednou ze zapomnělých?“ zeptal jsem se tiše.

Jitřenka se mi zadívala do očí. „Jestli jsou mé vzpomínky cenou, kterou musím zaplatit, aby mě lidé nepovažovali za mrzáka, tak ať.“

„To je trochu krátkozraké.“

„Možná. Ale přijala jsem jistá opatření,“ prohlásila. Přejela na svém křesle ke staré truhle, otevřela ji a gestem mě vybídla, abych se podíval dovnitř. Ležely tam tucty deníků označených daty, všechny seřazené s maximální péčí. Arcimágova komnata v knihovně působila ve srovnání s jejím archivem skoro amatérsky.

„Každý den si zapisuju všechny události,“ vysvětlovala. „Od chvíle, kdy jsem se naučila psát, jsem nevynechala jediný den. Můžu se stát zapomnělou, ale aspoň se budu moct ohlédnout a vidět, že jsem žila naplněný život. Doufám, že to můj budoucí manžel pochopí.“

„Na někoho, kdo mi dával tak sežrat, že jsem na něj zapomněl… Připadá mi, že už zítra bys mohla zapomenout ty na mě.“

Jitřenka i s vozíkem zase ucouvla. „Když se nám to hodí, všichni se chováme jako pokrytci.“

„Pokud se jednoho dne staneš zapomnělou, co když ti to neodpustím?“

„Klídek, Michaeli. Nemám v plánu to dopustit. Není třeba, aby sis dělal starosti.“

„Plány a skutečnost se od sebe často liší.“

Pokrčila rameny. „Vždycky jsem si pro sebe přála jiný osud.“

Nemělo smysl se dál přít. Musel jsem to nechat na později. Raději jsem změnil téma. „Za dva dny pořádají Lyon a Kayleigh slavnost. Doprovodíš mě a budeš mou partnerkou?“

„Už mě pozvali,“ řekla a protočila panenky. „Stejně jako většinu vznešených. Tohle si nikdo nenechá ujít. Rodina Kingmanových a těhotenství Kayleigh je momentálně nejžhavějším tématem vyšší společnosti.“

Přemýšlel jsem, jestli Lyon tuší, jak velká jeho malá slavnost nakonec bude. Nebo jaké nebezpečí to znamená pro naši rodinu. „Ale stejně tam můžeš jít se mnou. Vzhledem k tomu, že už jsi pozvaná, bude to snazší.“

„To ano, ale pak bych musela překrásné Raine Solarinové říct, že ji nakonec nedoprovodím. Tak sladce mě požádala a já bych jí nerada zlomila srdce. Bez urážky, Michaeli, ale ona je mnohem přitažlivější než ty.“

Když jsem byl malý, vznešená Raine Solarinová vystupovala ve snech téměř všech urozených potomků. Bylo mi teprve sedm, když dokonce i Kai napsal sonet, prostřednictvím kterého ji zval na letní festival. Zjistil však, že ho někdo předběhl. Byla to dětinská hra a dětinská touha, ale tenkrát to znamenalo všechno.

Kdosi zaklepal na dveře a Jitřenka mi naznačila, abych šel k oknu. Tolik k našemu sbližování.

„Vznešená Danielle!“ ozval se hlas na druhé straně dveří. „Vaši hosté se ptají, kam jste se poděla. Potřebujete snad s něčím po-“

„Zvládnu se tam dostat sama,“ přerušila ho Jitřenka. „Po setkání se všemi těmi zlatokopy jsem si musela jít umýt z rukou sliz.“

Nastal okamžik zaváhání a hlas potom řekl: „Oznámím to vašemu otci, vznešená Danielle.“

Jitřenka pak pozvedla ruku, počítala na prstech sestupně od pěti do jedné a nakonec si zhluboka povzdechla. „Je mi líto, že jsme nezvládli…“ Umlkla a její smutný výraz se změnil v hravý úsměv. „Vlastně… máš teď někde být?“

„Ani ne. Proč?“

„Nemáš chuť jít se mnou dolů na tu párty? Budu tam já a banda nápadníků, takže bych uvítala společnost přítele, na kterého se můžu spolehnout.“

„Kai tam není?“

Zavrtěla hlavou. „Rodiče nejsou hloupí. Vědí, že kdyby tam byl, s nikým jiným bych nemluvila. Náš vztah je tak hluboce platonický, že se nikdy ani nenamáhali nechávat s námi gardedámu, když jsme dospěli. Očividně se vůbec neobávali, že bychom v soukromí prováděli nějaké nepřístojnosti.“ Sepnula ruce. „Michaeli, prosím.“

Její tón zněl mnohem naléhavěji, než by se z obsahu slov mohlo zdát. „Nevšimne si mě někdo?“ Poklepal jsem svůj cejch. „Nejsem tak úplně nenápadný.“

Jitřenka sáhla pod postel, chvíli se tam v něčem přehrabovala a potom po mně hodila škrabošku. Byla celá černá, jen otvor kolem očí a úst byl lemovaný zlatou linkou.

„Všichni jsou tam v maskách?“ zeptal jsem se.

Jitřenka s úsměvem přikývla.

„Všichni kromě mě.“

Obracel jsem masku v ruce. Když si zvednu límec, mohl bych zakrýt tvář i cejch. „Opravdu mě tam chceš?“

„Aspoň na chvilku,“ řekla. „Čekej na znamení a zbav mě každé nevhodně zamířené pozornosti. Víc nežádám.“

„Že jsi to ty.“ Podal jsem jí ruku a pomohl jí vstát. „Ať ti vynahradím naše poslední setkání.“

Jitřenka se mě chytila a vstala. Její nohy opět obklopila nepřirozená magická aura. „To je od tebe laskavé.“ Sáhla do jedné z kapes šatů, vytáhla sponu ozdobenou pomněnkou a zasunula mi ji do klopy. „Díky tomu tě nikdo nebude obtěžovat. Je to symbol mé náklonnosti.“

„Jak velkorysé.“ Místnost jsme opustili zavěšeni jeden do druhého. Kráčeli jsme okázale zařízenou chodbou směrem ke zdroji sílícího hluku. „Nabyl jsem dojmu, že je všechny nesnášíš, ale není mezi potenciálními manželi alespoň pár zajímavých jedinců?“

„Ani ne. Ale abych byla spravedlivá, většina z nich za to nemůže. Kdybys mi právě teď vytáhl přímo z hlavy partnera mých snů, stejně by mi připadal nudný. Polovinu vzrušení ze zamilovanosti tvoří možnost volby a dohodnuté sňatky tě o tuhle část úplně připraví.“ Odmlčela se a jazykem si přejela zuby. „Tak trochu doufám, že někdo, kdo se mnou skutečně touží mluvit, se sem proplíží a unese mě, abych mohla zažít jeden z těch milostných příběhů, o kterých se píše v knížkách.“

„Myslel jsem, že nechceš být zachráněná princezna.“

Zastavili jsme se u ohromných dveří vedoucích do plesového sálu, kde se konala slavnost. „Tady nejde o záchranu. Jde o možnost prožít dobrodružství… Kdo by to nechtěl?“

Nic jsem na to neřekl a nasadil jsem si masku. Díval jsem se, jak se otvírají dveře. Jakmile si jí nápadníci všimli, Jitřenka se mě okamžitě pustila a s nadšeným zápalem k nim vyrazila.

Všichni byli oblečeni do extravagantních šatů. Něco takového jsem neviděl ani během Nekonečného valčíku. Ačkoli všichni nosili masky, díky šperkům, doplňkům a dokonce i střihu šatů se dalo odhadnout, kdo odkud pochází. Goldanští nosili zářivé šperky, od nichž se odráželo světlo. Dali by se velmi snadno ukrást a použít jako zástava, pokud sázky vyšplhají příliš vysoko, než aby se jim dalo odolat. Cizinci ze Zlatého pobřeží zase nosili volnější šaty a odhalovali mnohem víc kůže. Viděl jsem i pár jedinců z Nového Dračího Města, kteří se dali poznat podle přiléhavých vest, pruhovaných kalhot a neslýchaných klobouků. A bylo tu dokonce i několik žoldnéřů.

Proč všichni přítomní hosté pocházeli jen z cizích zemí? Vznešení dávali před navazováním kontaktů se zahraničím přednost sňatkům s jinými kotlinskými vznešenými, aby si tak upevnili moc. Zahraniční konexe většinou vyhledávali jen královští. Jitřenka musela odradit víc nápadníků, než jsem si myslel. Šikovné děvče.

Neměl jsem na práci nic jiného než čekat na signál, a tak jsem o samotě popíjel víno a sledoval, jak Jitřenka jedná s těmi, kdo byli natolik odvážní, že ji oslovili. Se všemi tančila a dokonce se sama vydala za těmi, kteří na ni dělali oči z druhé strany sálu. Byla velmi společenská a bylo to poprvé, kdy jsem u někoho, kdo nebyl královské krve, viděl chování, které se chování královských ohromně podobalo. Jen pohled na její zářivé nohy tančící po naleštěné podlaze a vědomí, jak vysokou cenu za to platí, mi bránily, abych si to opravdu užil.

„Je uhrančivá, že ano?“ ozval se pohledný muž stojící vedle mě. Měl krátké černé vlasy a uši větší, než bylo obvyklé. Sklenici držel mezi prostředníčkem a prsteníčkem jako pravý vznešený. Polovinu jeho obličeje zakrývala sněhově bílá maska. Na druhé půlce bylo vidět složitý tetovaný vzor ve tvaru kosti. Kostlivec. Kostlivec, který si nějak vysloužil Jitřenčinu přízeň. Také on měl totiž v klopě zasunutou pomněnku.

„To je,“ řekl jsem a dal si další hlt vína.

„Je škoda, že její bratr nemá ani polovinu její vznešenosti,“ prohlásil ten muž. „Každý, kdo se zaplete se Zkaženým princem, je podle mě jen o stupínek výš než lůza.“

Víno mi málem zaskočilo. Rozhodně nepocházel z Kotliny, když si troufl urazit jedinou větou vznešené i Zkaženého prince. „Myslím, že není příliš moudré urážet bratra osoby, s níž se chcete oženit.“

Kostlivec pokrčil rameny. „Pochybuju, že se na to ona sama dívá jinak. Ale možná je vůči tomu slepá. Lidé jen zřídka rozpoznají zlo ve vlastní rodině, dokud není příliš pozdě.“ Pohlédl na stůl plný jídla, o který jsme se opírali. „Možná jsem přehnaně zvědavý, ale co jste udělal, že jste si zasloužil její přízeň?“

„Jsme přátelé už od dětství. A vy?“

„Bohatý a mocný. Jako obvykle. Není na tom nic zajímavého. Ale jsem trochu v šoku. Netušil jsem, že má nějaké přátele z dětství. Tedy kromě těch dobře známých.“

„Dobře známých?“

„Zrádců od Kingmanových.“ Kostlivec si vybral plátek ozdobně nakrájeného citronu a vysál z něj všechnu šťávu. „Už jste se s některým z nich setkal? Já bych rád, ale ještě jsem neměl příležitost.“

„Ne,“ odpověděl jsem vyrovnaně. „Nesetkal.“

„To je škoda. Doufal jsem, že byste mi mohl pomoct.“

„Proč se s nimi tolik toužíte setkat?“ zeptal jsem se, protože jsem nedokázal odolat vlastní zvědavosti.

Kostlivec se na mě podíval a v jeho očích se objevilo cosi tvrdého a jedovatého. „Copak to není jasné? Chci…“

Nějaký malý muž mě poklepal po rameni a přerušil náš rozhovor. Svým vzhledem i postojem budil dojem, že má už deset let stejný sestřih vlasů, a pokud by mu někdo navrhl změnu, nejspíš by se nekontrolovatelně rozzuřil. Zíral na mě s rukama sepnutýma za zády.

„Ano?“ zeptal jsem se opatrně.

„Mohu znát vaše jméno, profesi a původ?“

„Ren Arsenius,“ začal jsem a rozhodl se použít svou přezdívku z dětství. „Jsem žoldnéř ze společnosti Machina. Skutečně záleží na tom, odkud pocházím?“

„Další žoldnéř? To je směšné. Na co mysleli?“ Malý mužík protočil panenky. „Pojďte za mnou, žoldnéři.“

Postavil jsem sklenku na stůl a Kostlivec se s mávnutím rozloučil. Nechtěl jsem vyvolat skandál a dělat Jitřence problémy, a tak jsem mužíka následoval. Plánoval jsem, že se při nejbližší příležitosti vypařím. Nedostal jsem k tomu ale příležitost. Dovedl mě do bočního polstrovaného pokoje plného polštářů, vína a jídla, jehož součástí byla také malá místnost pro dva, oddělená jen téměř průhledným závěsem. Kdosi se tam pohnul, ale nic bližšího se mi nepodařilo zahlédnout. S hlasitým cvaknutím se za mnou zamkly dveře.

„Je mi líto, že jsme vás do toho zatáhly,“ ozval se ženský hlas za závěsem. Následoval zvuk nalévané tekutiny. „Kousek od vás stojí víno, jestli máte chuť.“ Pak polohlasně dodala. „Já ho tedy rozhodně potřebuju.“

„O co jde?“ Sedl jsem si na polštář tak velký, že jsem se do něj zabořil.

„Prověřujeme potenciální nápadníky.“ I žena se podle zvuku, který se ozval, posadila. „Rodina vznešené Danielle Margauxové byla natolik velkorysá, že nás oba pozvala. Ačkoli já bych byla raději někde jinde.“

„Musíte být někdo důležitý, když s tím děláte takové tajnosti.“ Jazykem jsem se dloubl do vnitřní strany tváře. „Nejste náhodou princezna Serena Hollowová?“

„Bože, to ne,“ odvětila rychle. „Bez urážky, ale je to pěkná děvka. Nevím, co si o ní myslí její urození, ale každý, kdo žije mimo Kotlinu, ji nenávidí. Ji i ty její manipulativní sklony. Ráda bych si myslela, že na rozdíl od ní mám trochu taktu a slušnosti.“

Nic z toho, co žena na druhé straně závěsu řekla, mě nepřesvědčilo, že to nemůže být Serena. Kdybych chtěl během konfrontace zamaskovat svou skutečnou identitu, zachoval bych se stejně a urážel bych se. Obzvlášť vzhledem k tomu, že neměla důvod podezřívat mě z nenápadného proniknutí do věže.

„To zní fér,“ řekl jsem. „Takže kromě jména se vás mohu zeptat na cokoli?“

„V podstatě ano.“

„Kdyby vám váš nápadník přinesl nějaký dar, vybrala byste si květiny, zákusky, nebo šperky?“

„Jaký druh zákusků?“

„Bábovku.“ Když byla Serena malá, bábovky měla ze všeho nejraději.

„Tak tedy bábovku. Rozhodně.“

Další důkaz, který potvrzoval mou teorii. „Jaká hra vás v dětství bavila nejvíc?“

„Na schovávanou,“ odpověděla vesele. „A dokázala jsem se schovat nejlíp ze všech lidí na světě.“

Stejně jako Serena. Jednou, když jsme si hráli, mi trvalo celý den, než jsem ji v paláci našel. Až potom jsem zjistil, že mě celou dobu sledovala. Byl jsem natolik soustředěný na to, abych se dostal dál, že mě nikdy nenapadlo, abych se ohlédl. Byla hrozně chytrá. Vždycky se schovávala tam, kde se dala snadno najít.

„Jaké příběhy máte nejraději?“

„Tragédie,“ odvětila pevně. „Na příbězích, které mě dokážou rozplakat, je něco neodolatelně krásného.“

„Jako třeba to, co se stalo Gorovi Lafettovi?“ ujišťoval jsem se.

„Ne, nic takového. To je romantická tragédie, nikoli hrdinská.“ Odfrkla si. „Tenhle příběh mě leda tak rozčiluje. Jaká žena by chtěla o svatebním dni najít vzkaz od svého milovaného, kde jí píše, že z toho nic nebude? Obzvlášť, když se šuškalo, že Goro Lafette odešel, protože byl zamilovaný do jiné ženy.“

I v tomhle se Sereně podobala. Jednou jsem ji přistihl, jak si čte příběh Gora Laffeta a položil jsem jí stejnou otázku, tedy jaký je rozdíl mezi hrdinskými a romantickými tragédiemi. Tehdy jsem dostal podobnou, ačkoli mnohem podrobnější odpověď. Nadávala, že jsou naprosto rozdílné, a vysvětlovala, proč jsou tyto rozdíly tak důležité. U hrdinské tragédie si člověk pěkně pobrečel, ale ty romantické byly prostě špatné.

Pokud to skutečně byla Serena – a já si byl téměř jistý, že ano – tak se od dětství příliš nezměnila. Měla stejný vkus. Ale abych si to potvrdil, položil jsem jí jednu přímočařejší otázku. „Měla jste někdy někoho, koho jste mohla považovat za nejlepšího přítele?“

Žena za závěsem nesouhlasně mlaskla jazykem o patro. „Lidé jako já nemívají nejlepší přátele. Riziko povolání.“

„Dokonce ani v dětství? Děti si obvykle s královskou korunou hlavu nelámou.“

„Ne, to ne, ale… Moment. Já… neřekla jsem, že jsem nosila korunu.“

„Koruny, trůny, rodové odkazy, rodová jména… Všichni jsou stejní. Každá důležitá osoba na světě alespoň jednoho přítele má,“ řekl jsem klidně. Do tváří se mi ale hrnulo horko. „Možná nevím, kdo jste…“

„Lžete.“

Nedokázal jsem potlačit úsměv. Přestože Serena neviděla můj výraz, dokázala poznat, že lžu. V tu chvíli mi nezbývalo nic jiného, než říct pravdu. „Máte pravdu. Lhal jsem.“

Vydechl jsem a vydoloval ze sebe veškerou odvahu, kterou jsem měl. „Ahoj, Sereno.“

Ticho.

„Mám říct své jméno, nebo už víš, kdo jsem?“

Vstala a pravou rukou si pevně sevřela levé zápěstí, aby tak zabránila prudkému třesení. „Jak?“

„Máme společné přátele.“

„Zatraceně, Jitřenko,“ zamumlala. „Měl bys jít. Než ztratím trpělivost.“

„Nechceš si poslechnout, co ti chci říct?“

„Odejdi,“ zavrčela.

Pro jednou jsem královský rozkaz uposlechl a odešel jsem. Cestou jsem se omluvil ubohému vrabčákovi, který čekal před Sereniným pokojem, až přijde na řadu. Když mě Jitřenka uviděla vycházet, přihopkala ke mně s dětinskou radostí ve tváři.

„Narafičila jsi to,“ řekl jsem.

„Vážně?“ divila se. „Proč bych něco takového dělala?“

„Nevím, ale udělala. Ta květina není znamením tvé přízně, že ne? Vybíráš nápadníky pro Serenu.“ Mnul jsem si spánky a přitom přemýšlel, jestli ten křik, co slyším kdesi za zády, je Serenin. „Jste kamarádky, nebo tak něco?“

Jitřenka se přestala usmívat. „Ne. Tedy teď už ne. Od té doby, kdy jsme byly děti, jsme si nevyměnily víc než pár vět. Abych byla upřímná, nejsem si jistá, jestli kromě havranů vůbec nějaké přátele má. Ty květiny rozdávám z dobroty srdce. Celý proces námluv je jedna velká noční můra… Nedovedu si představit, jak hrozné to musí mít ona.“

„Proč jsi ale jednu z nich dala mně? Vždyť víš, že mě nenávidí.“

„Nenávidí to, co jsi podle ní udělal,“ opravila mě Jitřenka. „Pokud máš dostat šanci přesvědčit ji o opaku, musíš ji překvapit nepřipravenou. Musí vidět, jaký jsi doopravdy. Ne královrah nebo zlosyn, za kterého se vydáváš, ale hlupák.“

Začínala mě bolet hlava. Ale za to Jitřenka nemohla. Všechno, co se nějak týkalo Sereny, mě dokázalo vykolejit. Musel jsem vzpomínat na každé uplynulé setkání a marně jsem hledal něco, cokoli, co by dokázalo zklidnit mé bušící srdce. Jako obvykle nic nezabíralo. „Netuším, jak to zařídit.“

„Prostě buď sám sebou.“ Jitřenka přešlápla z jedné nohy na druhou. „Zlobíš se, že jsem to udělala?“

„Ne, byla to správná věc. Pokud máme Serena a já někdy obnovit náš vztah, musíme se setkávat.“ Poškrábal jsem se v místě vypáleného cejchu. „Máš nějaké plány na večeři? Mohli bychom pokračovat v povídání později. Mám pocit, že pokud se tu budu příliš zdržovat, Serena po mně půjde.“

„Měla jsem v plánu povečeřet s Kaiem v Ryderově paláci, protože Joeyho zítra čeká operace… Ale možná bych jim měla dopřát trochu času o samotě s rodinou.“ Odmlčela se. „Přijdeš na tu operaci? Kai se zmínil, že ti o tom řekl.“

„Za nic na světě si to nenechám ujít.“

„Pak jsme tedy dohodnutí. Navštívím Kaie a na večeři přijdu do Kingmanova paláce. Aspoň se rozptýlím. Nepotřebujete něco?“

„Mísy. Žádné nemáme.“

„Mísy?“ divila se.

Udělal jsem z dlaní misku, aby to bylo jasné. „Vypadají asi takhle.“

„Aha! Ty myslíš ty nádoby na polévku!“ Široce se usmála a podrbala se na temeni. „Promiň. Nejspíš jsem to slovo zapomněla kvůli smyšlenkám.“ Znovu zaváhala. „Máte v paláci vůbec něco?“

„Máme stůl.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Věž Margaux jsem opustil stejnou cestou, kterou jsem přišel. Ten čas jsem využil k přemýšlení o Sereně. Jakmile jsem pak překonal bludiště a přelezl vnější zeď, měl jsem zbytek dne jen pro sebe… Tedy jen do chvíle, kdy jsem si všiml, že se o tu zeď opírá Stín a čeká na mě.

Můj žoldnéřský mentor nosil vlasy sepnuté na šíji a skráně měl vyholené. Z jeho chladných šedých očí se nikdy nedalo vyčíst, co si myslí, a nepokrytě nosil sekeru a jednu ze dvou k nerozeznání stejných pistolí. Byl vysoký, svalnatý a přehnaně optimistický – přestože byl konec zimy, oblékal se jako v létě. Jeho stín nebyl nikde v dohledu. V tlumeném denním světle zcela zmizel.

Desetiletí prožité s myslí zmanipulovanou temnosmyšlenkami mě naučilo pozorovat stíny lidí. I kdyby jen proto, abych se ujistil, že nikdo z mých blízkých netrpí stejnou nemocí a stejným osudem jako já. Stíny členů mé rodiny byly plné a zdravé – na rozdíl od mého, který se neustále objevoval a mizel. Ale vzhledem k tomu, že ten Stínův se momentálně ztratil… Nemohl jsem si udělat představu o stavu jeho vzpomínek. Pracovat pro někoho, kdo je slepý vůči pravdě, bylo to poslední, co jsem potřeboval. Ale lze vůbec změnit vzpomínky samotných temnosmyšlenkářů? Nebyl jsem si jistý, ale hodlal jsem to co nejdříve zjistit.

„Jak jsi mě našel?“ zeptal jsem se, když jsem došel až k němu.

Odlepil se od zdi, o níž se opíral. „Jsi předvídatelný.“

Na tom budu muset zapracovat. „Co chceš?“

„Už máš tetování naší společnosti?“

Přikývl jsem. Kůže už nebyla citlivá, ale symbol společnosti Orbis v podobě věčně hořící pochodně, jsem měl na vnitřní straně bicepsu. Stejně jako cejch za zradu vypálený na mém krku mě i tohle znamení vyčleňovalo z určitých kruhů. Stal jsem se žoldnéřem a budu jím po zbytek života. Ať už se mi to líbí, nebo ne.

„Chceš ho vidět?“

Stín zavrtěl hlavou. „Lhaní o takových věcech by tě přivedlo leda tak do hrobu.“

„Vždy tak laskavý. Řekneš mi, kde jsi celý měsíc byl? Nebo proč jsem měl posílat ten dopis s mým životopisem do Nového Dračího Města?“

„Kde jsem byl, je jen moje věc,“ řekl. „Ale ten dopis byl pro Nonnu. Když něco chce, je lepší se nevyptávat. Nejspíš potřebovala informace, které jí pomůžou uspořádat přirozený sled událostí. Na ničem jiném jí nezáleží.“

„Přirozený sled událostí?“

Ohlédl se přes rameno. „Co? Přece si nemyslíš, že archiváři jsou jediní, kdo se v tom klubku kotlinských lží a smyšlenek snaží najít pravdu, že ne? To by bylo hloupé.“

Nesnášel jsem, že si klidně na takovou dobu zmizí, a pak ze mě několika větami udělá pitomce praštěného měsícem. Copak mu nikdy nebudu připadat dost dobrý?

„Teď jsi žoldnéř, Michaeli. Pokud se budeš zabývat Kotlinou a jejími problémy, zastře to tvůj úsudek. Lidé toho využijí,“ řekl Stín. „Tušíš, co leží za hranicemi Ehamu a za Východním mořem? Nebo jaký titul používá vládce Thebianského císařství?“

Neměl jsem tušení a bylo mi jasné, že to ví.

„Měl bys,“ pokračoval Stín, když jsme došli na náměstí Uprchlíků. „Očekáváme, že se vypracuješ, Michaeli. Nekonečný valčík považuj za svůj vstupní rituál do společnosti Orbis. Viděli jsme, že jsi cenný, ale teď nám musíš ukázat, že jsi jedním z nás. Což znamená, že je třeba udělat na společnost Orbis takový dojem, aby ti odhlasovala status plnohodnotného žoldnéře.“

„Jak to mám udělat?“

„Tím, že mi pomůžeš naplnit kontrakt, který nám nabízí jeden vznešený.“

„Který vznešený?“

Stín se na mě podíval, jako bych byl malé dítě. „Záleží na tom? Tak pojď už. Je čas, aby ses začal chovat jako žoldnéř.“

5

POŠETILOST

HAZARDNÍHO HRÁČE

V Kotlině máme takové přísloví: Každý může získat vyšší postavení, pokud je ochotný tvrdě pracovat. Byl to samozřejmě nesmysl, jen mazání medu kolem pusy, které mělo utišit dav. Mnohem pravdivější je přísloví, které používají v Goldanu: Každý může zbohatnout a získat slávu, pokud mu přeje štěstí a má duši na prodej.

Goldanští se považují za upřímné lidi, ale ve skutečnosti jsou to profesionální hráči, kteří neustále hledají nějaké nové vzrušení. Neexistují sázky, které by pro ně byly příliš vysoké či morálně pochybné, aby se jich nechopili. V důsledku toho bylo jejich město plné lichvářů, efektivních vymahačů a bláznů, kterým zachutnaly peníze.

Takový byl i náš nastávající klient, vznešený Maflem Braven.

Podle toho, co mi řekl Stín, vznešený Maflem Braven trávil celé dny v kotlinském kasinu U Zlatého dolu a sázel na všechno, co ho napadlo. Pokud se tedy zrovna nevěnoval důležitým náboženským či politickým záležitostem.

Kasino U Zlatého dolu v Kotlině bylo zařízené do nejmenšího detailu. Když jste do něj vešli, absolutně nic jste necítili. Něco takového se mi nikdy v životě nestalo. Kotlina stála na řece a její pach pronikal naprosto všude. Kromě tohoto místa. To ale nebyla věc, která mě vyvedla z rovnováhy. Kasino bylo vedeno tak efektivně, že by královská rodina jistě byla ochotna vraždit, jen kdyby se na něčem takovém mohla podílet.

Urostlí muži s piercingem v obočí přenášeli váčky plné cinkajících mincí ke stolům a od nich, zatímco obsluha dohlížela na to, aby každý z hostů držel plnou sklenku. Všechny stoly byly obsazené a mohli jste si tu zahrát jakoukoli hru, která vás napadla. Od rulety a pětiprsťáka až po mlýn a tři bratry.