A. M.

M. U.

P. D.

A. G.

B. B.

A. B.

M. E.

S. B.

A. M.

A. J.

RODINY
A RODINKY

Alena Mornštajnová

Miloš Urban

Petra Dvořáková

Aňa Geislerová

Bianca Bellová

Anna Bolavá

Marek Epstein

Stanislav Beran

Anna Musilová

Alžběta Janečková

RODINY
A RODINKY

RODINY A RODINKY

Copyright © Alena Mornštajnová, Miloš Urban, Petra Dvořáková, Aňa Geislerová, Bianca Bellová, Anna Bolavá, Stanislav Beran, Anna Musilová, Alžběta Janečková, 2023, „Marek Epstein“ c/o DILIA, 2023

All rights reserved

Illustrations © Adéla Ťopková, 2023

ISBN 978-80-242-8773-7

„Copak nám neseš?“

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

růže

Když mě matka zavolala domů, seděl jsem právě na pumpě, snažil se upevnit další pero do čelenky a uvažoval jsem, jaké jméno bych měl, kdybych žil mezi indiány. Jen nerad jsem se zvedl a nepříliš rychlými kroky vystoupal schody k pronajaté místnosti v prvním poschodí.

Pokoj nebyl velký a většinu místa v něm zabíral nábytek, který se nám podařilo zachránit ze starého domova a pronést po úzkém dřevěném schodišti do patra. Mezi dvěma postelemi a šatními skříněmi zbylo místo jen na stůl, u kterého matka připravovala jídlo a u kterého jsme i jedli. Můj o dva roky starší bratr Miloš a já jsme se u něj pod matčiným dohledem učili, protože do školy jsme už chodit nesměli. U levé stěny překážel klavír. Tou dobou sloužil už jen k odkládání použitého nádobí. Na posteli pod oknem spávala matka a na druhé posteli jsem se mačkal já a Miloš.

Bylo to dost nepohodlné, a tak jsem se občas odvážil brblat a žádat matku, aby vystěhovala klavír. Stejně byl k ničemu, protože na něm nesměla hrát.

Občas si k němu přistavila obyčejnou kuchyňskou židli, posadila se, nadzvedla víko a odhalila klávesy. Chvíli se na ně dívala, jako by přemýšlela, kterou skladbu zahraje, potom zvedla ruce nad klávesnici, zavřela oči a prsty ve vzduchu vyťukávala melodii. Po pár minutách oči otevřela, na rozloučenou konečky prstů pohladila klávesy a zaklapla víko. V obličeji měla výraz, jako by právě odehrála celý koncert. Možná to byl její soukromý protest proti nesmyslnému zákazu, nebo byla jen spokojená, že se jí melodie nevykouřila z hlavy.

Byl jsem přesvědčený, že stejně dobře by jí posloužila deska kuchyňského stolu, ale matka se klavíru odmítala vzdát a nepomohlo ani, že jsem občas naschvál klavír přeměřoval a snažil se jí ukázat, že jedna – i když menší – postel by se místo něj vešla.

„Byla to taková dřina vytáhnout ho nahoru, tak ho teď nevyhodím,“ říkala. „Ten s námi pojede do Anglie.“

Jenomže tehdy na konci léta 1942 jsme už věděli, že místo do Anglie pojedeme vlakem vypraveným jen pro nás někam do Čech a že si s sebou klavír docela určitě nevezmeme, protože jsme si mohli vzít jen padesát kilo na osobu a museli jsme zabalit spoustu mnohem důležitějších věcí. Tentokrát to byla matka, která měřila a vážila a snažila se vymyslet, jak co nejlépe využít předepsaná kila pro každého z nás.

Kromě Miloše jsem měl ještě čtyři bratry, ale ti s námi tou dobou už nebydleli. Nejstarší Leo vystudoval medicínu, oženil se a zůstal se svou milou hnědovlasou ženou natrvalo v Praze. Dříve jsme je často navštěvovali a já jsem měl výlety do hlavního města rád, protože zatímco Leo pracoval, jeho žena nás prováděla po Praze, vodila nás do divadel a muzeí a vařila báječnou bramboračku, na kterou jsem se těšil ze všeho nejvíc. Ale od chvíle, kdy jsme je viděli naposledy, uplynula už dlouhá doba, protože bylo hodně těžké někam cestovat.

Když nás vyhnali ze Sudet, ostatní bratři odjeli s otcem do Anglie, aby tam přestěhovali náš obchod a připravili pro nás nový domov. Otec po nějaké době napsal, že máme přijet, že se mu podařilo obnovit firmu a najít nové odběratele, ale matka se rozhodla, že prozatím odjezd odložíme, abychom s Milošem mohli dokončit školní rok. Nikoho z nás tehdy nenapadlo, že v malém a provizorně zařízeném pokoji uvízneme na několik let.

Když jsem toho zářijového dne vystoupal do schodů, matka na mě už netrpělivě čekala mezi dveřmi. Postrčila mě dovnitř, až jsem skoro zakopl o roh jednoho z kufrů, který byl zastrčený pod postelí spolu s dalšími taškami a krabicemi plnými zimního oblečení, kuchyňského nádobí, broušených skleniček, knih a ostatních věcí, na něž už nezbylo místo ve skříních. Zavřela za mnou a podala mi zalepenou obálku. „Pořádně ten dopis schovej. Doneseš ho doktoru Hellerovi,“ řekla tiše a rozhlédla se, jako by ji někdo mohl slyšet. „Jen doktoru Hellerovi, nikomu jinému, rozumíš?“

Z tónu matčina hlasu jsem pochopil důležitost svěřeného úkolu, a tak jsem se ani nepokusil namítnout, že mám mnohem lepší práci než honit se po městě a roznášet poštu. Zastrčil jsem bílou obálku pod košili, seběhl ze schodů a rozběhl jsem se kolem řeky.

V širokém okolí měla matka pověst milé paní, která nikdy neodmítne pomoc nikomu potřebnému, ale jež nás, svých šest synů, nijak nerozmazluje. Byla přesvědčená, že nám přísnost a řád jen prospějí. Dokud jsem v zádech cítil matčin pohled, ukázněně jsem pospíchal horkým odpolednem po prašné cestě, ale za první zatáčkou jsem zvolnil a sešel až k řece. Sundal jsem si boty, brouzdal se mělkou vodou a pátral po placatých kamíncích, které dělaly na vodě parádní žabky. Přestože už byl začátek září, slunce se mi opíralo do zad a pálilo mě ve vlasech a já měl chuť se svléknout, položit se pod nízký splav a nechat se nadnášet mírným proudem.

Dopis pod košilí se mi potem lepil na kůži a šustil, jako by mě lákal, ať do něj alespoň nakouknu, ale spíš mi jen chtěl připomenout, že ho mám rychle doručit, a tak jsem si alespoň opláchl obličej a šíji vodou, abych se trochu zchladil. Naposled jsem rukou zašmátral mezi kamínky a vylovil bílý oblázek. Vklouzl mi do ruky jako ptačí vajíčko. Chvíli jsem si prohlížel proudem a léty ohlazený hladký povrch a přemýšlel, k čemu by mi takový kamínek mohl být dobrý. I když jsem na nic nepřišel, strčil jsem ho do kapsy u kalhot a znovu se obul.

Přidal jsem do kroku, přeběhl lávku a vyšplhal jsem se do prudkého svahu k ulici, v níž stála vila rodiny Hellerových. Zastavil jsem se před brankou, opřel se o ni čelem a nakoukl mezerou mezi kovovými příčkami dovnitř. Dlážděný chodníček lemovaný záhony vedl k domu obrostlému divokým vínem a zahrada, která ho obklopovala, byla plná růží.

Než jsme se museli přestěhovat, bydleli jsme taky v domě, ale tak velkou zahradu jsme neměli. A pěstovali jsme hlavně zeleninu, protože matka byla praktická žena a z květin uznávala pouze ty, z nichž se daly vyrábět masti a vařit čaje. Pupalku, rebarboru, měsíček, šalvěj. O růže se starala jen proto, že vypadaly dobře na jídelním stole a z jejich okvětních plátků se dal vyrobit léčivý olejíček, kterým potírala dospíváním rozbouřenou pleť mých starších bratrů.

Přední zahrada Hellerových byla růží plná. Ještě kvetly, ale starší hubený muž v zahradnických rukavicích nemilosrdně odstřihoval dlouhé výhony i rozvité květy a házel je do přistavených koleček. Zvedl se osvěžující vánek a přinesl ke mně vůni květin, hlasy dětí hrajících si v zadní zahradě a občasný smích. Zahradník asi v zádech ucítil můj pohled, protože se otočil a tázavě se na mě podíval. Rozpačitě jsem pozdravil, stiskl jsem kliku a opřel se do branky. „Jsem tady správně u Hellerových?“

Muž kývl hlavou k pootevřeným dveřím do domu, hřbetem ruky si otřel mokré čelo a pokračoval v práci. Když jsem procházel kolem něj, všiml jsem si, že se mu propocená košile lepí na záda a na odhalených předloktích má krvavé škrábance od trnů.

Strčil jsem do vchodových dveří, nahlas pozdravil a vešel jsem do chodby. Mým očím přivyklým slunečnému dni se zdála tmavá, ale chlad vycházející z dlaždic a z nažluto natřených stěn byl příjemný. Zaváhal jsem, protože jsem nevěděl, jestli se mám zout, nebo jít dál, a tak jsem ještě jednou pozdravil, tentokrát hlasitěji.

„Tady jsem,“ ozvalo se ze dveří, z nichž vycházela vůně připravované večeře, a než jsem stačil něco říct, objevila se v nich štíhlá žena – pokud jsem ve svých téměř třinácti letech mohl posoudit, velice pohledná – a usmála se na mě. „Copak nám neseš?“

Paní Hellerovou jsem samozřejmě znal. Několikrát jsem ji potkal i s panem doktorem Hellerem a jejich dvěma dcerami, ale nikdy jsem si nevšiml, že je tak hezká. Trochu mě to vyvedlo z míry. Paní Hellerová byla přece už maminka, a maminky by měly být starší paní s objemnějším pasem, vlasy vyčesanými do drdolu a vráskou mezi obočím – tak jako moje maminka. Nakoukl jsem za ní do kuchyně. Paní Hellerová stála u jídelního stolu a přelévala vodu do skleněného džbánu. Tázavě zvedla hlavu. Položil jsem dlaň na košili v místě, kde se mi na tělo lepila obálka. „Mám dopis pro pana doktora Hellera.“

Paní si otřela dlaně do zástěry a natáhla ke mně ruku. „Ještě není doma, můžeš ho nechat u mě.“

Vzpomněl jsem si, že mi matka zakázala dát dopis komukoliv jinému než panu Hellerovi, a o krok jsem ucouvl. Navíc by mi bylo nepříjemné podat upocenou obálku paní, která v naškrobené a nažehlené zástěře vypadala, jako by právě vystoupila z časopisu pro hospodyňky. „Nesmím ho dát nikomu jinému – jenom panu Hellerovi.“

Zdálo se mi, že se na mě paní zamyšleně zadívala, pak se ale usmála, otočila se zpátky ke stolu, nalila ze džbánu připraveného na stole do vysoké sklenice rybízovou šťávu a podala mi ji. „Chceš?“

Poděkoval jsem a vypil jsem šťávu až do dna.

Paní mi přisunula tác se džbánem a několika sklenicemi a podržela dveře, abych mohl projít. „Dones pití i děvčatům a počkej na zahradě, manžel by měl už brzy přijít.“

Trochu se mi ulevilo, protože jsem měl strach, že mě bude paní Hellerová přemlouvat, abych jí dopis dal, a ještě víc jsem se bál, že mi nabídne, ať se posadím a počkám na pana Hellera v kuchyni. Co bych si s ní asi tak povídal?

Znovu jsem vyšel do letního odpoledne a zamířil směrem, odkud zaznívaly dětské hlasy. Horko už se mi nezdálo tak dusivé. Možná to bylo pozdnější hodinou, možná stínem nebo sklenicí osvěžující rybízové šťávy. Obešel jsem roh domu. Z větve vysokého stromu visela houpačka. Menší dívenka se na ni pokoušela vylézt, ale houpačka byla vysoko a pořád jí podjížděla. Starší holčička se sestře snažila pomoct, ale místo aby jí houpačku přidržela, nešikovně malou popadla v podpaží, vší silou ji tahala nahoru a strkala na sedátko.

Ve stínu, vedle stěny porostlé divokým vínem, stál dřevěný stůl a lavice. Odložil jsem tác a naplnil sklenice. Dívenky zanechaly marných pokusů a přiběhly ke mně. Nejdříve sáhly po sklenicích a žíznivě se napily. Starší holčička odložila pití, zadívala se na mě a řekla: „Tebe já znám, ty jsi Míša.“

„Michal,“ opravil jsem ji. Překvapilo mě, že si mě pamatuje. „Jak to víš?“

Dívenka se vysoukala na dřevěnou lavici. „Já vím všechno,“ řekla, jako by to bylo úplně samozřejmé. „Já jsem Mira. V listopadu mi bude sedm. A tohle je Hana. Je ještě malá, víš, má teprve pět.“

„Nejsem malá,“ namítla Hana a položila prázdnou sklenici zpátky na tác. „Chceš se pohoupat?“ zeptala se.

Nejdříve mě napadlo, že hrát si s takovými malými holkami je pod moji úroveň, ale pak jsem si řekl, že mě stejně nikdo neuvidí, a kdoví kdy budu mít příležitost zhoupnout se na houpačce, když se budeme zase stěhovat, a tak jsem děvčatům znovu naplnil sklenice šťávou, frajersky se postavil na sedátko – přece se nebudu houpat vsedě jako dítě – a pořádně jsem houpačku rozhoupal.

Mira s Hanou seděly ve stínu, ucucávaly sladkou šťávu, kopaly nohama ve vzduchu a dívaly se, jak se houpačka vznáší vepředu k nebi a vzadu až do větví stromů.

„Páni,“ řekla obdivně Mira. „Ty to umíš. Že nás taky chvíli pohoupáš?“

„Ale ne tak vysoko,“ prohlásila Hana a už natahovala ruce, abych ji vysadil nahoru.

To byla vážně dost nepříjemná situace. Sám se houpat a vznášet se odvážně k oblakům byla jedna věc, ale starat se o dvě malé holky a houpat je jako nějaká chůva, to bylo na pováženou. Hana mě zatahala za rukáv. „Musíš mě tam vysadit, já nahoru nevylezu.“

Co mi zbývalo? Pro jistotu jsem se rozhlédl, abych se ujistil, že mé nemužné chování nikdo neuvidí, a pak jsem tu mrňavou holku posadil na houpačku. Spokojeně se usadila, pevně se chytila bočních provazů a znovu mi připomněla: „Ale jen opatrně, ať nespadnu.“

A tak jsem houpal chvíli Hanu, potom Miru, a oběma se to moc líbilo, časem se osmělily a pobízely mě, ať je houpu s větší silou a výš a výš, až už jsem nemohl, nebo mě to spíš ani trochu nebavilo, ale nevěděl jsem, jak se mám vymluvit.

„Když budeš houpat Hanu sama, dám ti tenhle kamínek,“ řekl jsem Miře a ukázal jsem jí bílý oblázek, který jsem našel u řeky. „Nevím to jistě, ale myslím, že je kouzelný,“ dodal jsem, abych ji nalákal.

Zvědavě se na něj zadívala, prohlédla si ho ze všech stran a potom se na mě přísně podívala. „Kouzelný tedy docela určitě není, ale je moc hezký.“

Už ho chtěla strčit do kapsy u zástěrky, když Hana řekla: „Máš takový kouzelný kamínek i pro mě?“

„Nemám,“ řekl jsem popravdě.

„Na.“ Mira si povzdechla a podala oblázek sestře. Pak směrem ke mně pošeptala: „Říkala jsem ti přece, že je ještě malá.“

„Jaká kouzla ten kamínek umí?“ zeptala se Hana, převalovala oblázek na dlani a hladila ho prstem, jako by v ruce držela bílou myšku.

„No…,“ řekl jsem. Byl jsem vážně na rozpacích, protože jsem nevěděl, co mám odpovědět. Matka nám samozřejmě stále připomínala, že lhát se nemá, ale když jsem viděl okouzlený výraz v Haniných očích, zdála se mi malá lež lepší než dívenčino velké zklamání. A navíc ten kamínek byl tak krásný, že nemohl být docela obyčejný. „Myslím, že umí plnit přání,“ řekl jsem opatrně.

„Kolik přání mi splní?“ vyzvídala Hana.

„Tři?“ odpověděl jsem váhavě a očima jsem zaletěl k Miře. Souhlasně přikývla.

„Tři přání,“ zopakovala potěšeně Hana. „Tak já si teda přeju, aby se tatínek už vrátil domů,“ zašeptala do dlaně oblázku a pohladila ho malým ukazováčkem. Pak se usmála na sestru a kamínek jí podala. „Podrž ho na chvíli. A pořádně ho hlídej.“

Zaběhla dovnitř, a když se vrátila, držela v ruce papírovou krabičku. Opatrně ji vystlala kapesníkem a uložila do ní bílý kamínek, jako kdyby to byl kousek křehkého broušeného skla.

„Děkuju,“ řekla. „Budu ho pořád nosit u sebe, když je kouzelný.“

Párkrát jsem děvčata ještě zhoupl, abych se necítil tolik provinile, že jsem lhal, a vrátil jsem se do přední zahrady. Růžové keře byly ostříhané. Květy ležely na jedné hromadě s odstraněnými výhony a pomalu uvadaly. Zahradník klečel na zemi a balil keříky do slámy, kterou měl nachystanou v jutovém pytli.

„Podej mi ten motouz,“ řekl, když si všiml, že postávám opodál a pozoruju ho.

Podal jsem mu klubko a klekl jsem si vedle něj. „Proč ty keře balíte?“ zeptal jsem se a přisunul pytel k vedlejšímu keříku, aby na něj zahradník dosáhl.

Zahradník obtočil další keřík slámou, omotal ji motouzem a teprve potom odpověděl: „Hellerovi na nějakou dobu odjíždí. A růže je potřeba zabalit, aby přežily zimu.“ Zvedl hlavu, podíval se na mě a pak pohledem sklouzl k mojí košili. Myslel jsem, že se dívá na místo, kam jsem zasunul matčin dopis, a trochu jsem znejistěl. Ale zahradník uhnul pohledem a soustředěně se zadíval na své prsty utahující provázek.

„Já vím,“ řekl jsem. „Vždyť my taky jedeme pryč.“

Muž jen pokrčil rameny a pokračoval v práci. Podával jsem mu slámu, odstřihoval provázky a postrkoval pytel.

Na rozdíl od dospělých mi vůbec nevadilo, že z města odjíždíme, a nezdálo se mi to nijak důležité. Ve městě se nedělo nic, kvůli čemu by tady třináctiletý kluk chtěl zůstat. Do školy jsem chodit nemohl, moc známých jsem tady zatím neměl, kamarády jsem si nenašel, protože se nám lidé vyhýbali, a většinu času jsem musel trávit doma. Odjet se mi zdálo lepší než zůstat.

Pan Heller přišel dřív, než mě balení keřů do slámy přestalo bavit. I když bylo horko, měl na hlavě klobouk a byl oblečený v tmavém obleku, který vypadal, jako by mu byl velký. Byl vysoký, ramena měl lehce nachýlená a v očích měl výraz, který ve mně vyvolával úzkost. Zdál se mi starý a unavený a napadlo mě, že vypadá spíš jako otec paní Hellerové než její manžel. Postavil jsem se, oprášil si kolena, zdvořile jsem pozdravil a předal panu Hellerovi dopis.

„Vyřiď matce, že děkuji,“ řekl. „A utíkej domů, za chvíli se bude stmívat. Překvapilo mě, že už je tak pozdě, a taky mě to polekalo, protože v osm hodin večer pro nás začínal zákaz vycházení. Slyšel jsem o případech, kdy se někdo zdržel venku i po osmé a už se domů nevrátil. Zamumlal jsem něco na pozdrav a rychle jsem pelášil zpátky k domovu. Když jsem se u plotu ohlédl, pan Heller stál před domem a otevíral matčin dopis. Ve dveřích se objevila ženská postava a zpoza rohu se vyřítila Mira a za ní malá Hana a natahovala k otci ruce. Nahlas něco vykřikovala, ukazovala mu krabičku a radostně poskakovala. Pan Heller strčil dopis do kapsy, vykročil, sklonil se nad kamínkem, potom vzal Hanu do náručí, něco řekl své ženě a všichni zmizeli v domě.

Zahradník balil do slámy poslední keříky růží a já jsem se otočil a co nejrychleji jsem utíkal k domovu.

Na zabalené růžové keře, horké odpoledne, Haniny šťastné výkřiky, Miřinu sukýnku povlávající ve vzduchu, naškrobenou zástěru hezké paní Hellerové a unavená ramena pana Hellera jsem si vzpomněl, když jsem po šedesáti letech přijel do města a pokládal bílý kamínek na žulovou desku památníku stojícího u řeky, po jejíž hladině jsem na cestě k Hellerovým házel žabky.

V obálce ukryté pod košilí v místě, kde jsem měl našitou žlutou hvězdu, jsem tehdy nesl vzkaz se zprávami, které o místě našeho dalšího nuceného pobytu zjistila matčina přítelkyně Zlata.

Riskovala a na falešné doklady doputovala až do Terezína, aby vypátrala, jaké místo a jaký osud nás čeká. Vlakem dojela do Litoměřic a několikrát prošla po veřejné cestě procházející ghettem, než se jí podařilo promluvit s lidmi za drátěným plotem. A ti jí řekli, že Terezín je ubohé ghetto, ale dá se tam žít. Řekli jí o hladu, špíně a nemocech, ale neřekli jí nic o transportech, které odjížděly dál na východ – do Treblinky, Malého Trostince a Osvětimi. Do té Osvětimi, kam nás převezli z Terezína a kde zahynula moje matka a dva bratři. Leo se svou milou ženou, která mi při návštěvách Prahy vařila bramborovou polévku a vodila mě do muzeí, a Miloš, s nímž jsem se musel dělit o postel.

Do té Osvětimi, kde v březnu 1944, když se růže v zahradě meziříčské vily po zimním spánku probouzely znovu k životu, zemřeli při likvidaci osvětimského rodinného tábora v plynové komoře i Hellerovi se svými dětmi. Vševědoucí Mirou a Hanou, která na houpačce létala až k oblakům.

(Vzpomínka na jedno letní odpoledne a Hanu a Miru Hellerovy, dcery předsedy židovské obce ve Valašském Meziříčí, napsaná podle vyprávění pana Michaela Honeyho. Podle holčiček Hellerových jsem pojmenovala hrdinky své knihy.)

Měli jsme letět poprvé v životě.

MILOŠ URBAN

belmondo

Bylo to Tu-134. Belmondo povídal, že už Sověti mají i 154, které lítá do Ameriky a hlavně na Kubu, má tři motory a je to superstroj.