Obsah

- PROLOG

- 1. DÍL

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 2. DÍL

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- 37. KAPITOLA

- 38. KAPITOLA

- 3. DÍL

- 39. KAPITOLA

- 40. KAPITOLA

- 41. KAPITOLA

- 42. KAPITOLA

- 43. KAPITOLA

- 44. KAPITOLA

- 45. KAPITOLA

- 46. KAPITOLA

- 47. KAPITOLA

- 48. KAPITOLA

- 49. KAPITOLA

- 50. KAPITOLA

- 4. DÍL

- 51. KAPITOLA

- 52. KAPITOLA

- 53. KAPITOLA

- 54. KAPITOLA

- 55. KAPITOLA

- 56. KAPITOLA

- 57. KAPITOLA

- 58. KAPITOLA

- 59. KAPITOLA

- 60. KAPITOLA

- 61. KAPITOLA

- 62. KAPITOLA

- 63. KAPITOLA

- EPILOG

- HISTORICKÉ POZADÍ

- PODĚKOVÁNÍ

MARIA NIKOLAI

DCERY NADĚJE

SÁGA OD BODAMSKÉHO JEZERA

IKAR

Maria Nikolai

TÖCHTER DER HOFFNUNG

Die Bodensee-Saga

Copyright © 2021 by Penguin Verlag, a division of Penguin House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Favoritbüro, München

Translation © 2023 by Libuše Staňková

ISBN 978-80-249-4976-5

„Chci ti cos milého dáti,

co mi tě blízkou učiní:

z mé noci sen, co má se zdáti,

a myšlenky na tebe z mých dní.“

RAINER MARIA RILKE

JEDNAJÍCÍ OSOBY

SMYŠLENÉ OSOBY

Sestry

Helena Lindnerová (nar. 17. června 1896)

Lilly Lindnerová (nar. 16. ledna 1900)

Katharina Lindnerová (nar. 4. dubna 1901)

Rodiče

Elisabeth Lindnerová (nar. v květnu 1870): nevlastní matka Heleny, vlastní matka Lilly a Kathariny

Gustav Lindner (nar. v únoru 1865)

Ostatní osoby

Maxim baron Baranov (nar. v srpnu 1888): podnikatel a umělec

Boris: bývalý sluha a blízký přítel Maxima

Páter Fidelis: vtipný řádový duchovní z kláštera Mehrerau

u Bregenzu, původem z Mnichova. Má uspíšit zpětný odkup

poutního kostela Birnau pro svůj klášter. Žije v Lindenhofu.

Se zálibou recituje latinská přísloví.

Käthe: kuchařka na Lindenhofu, později šéfka kuchyně

Otto, hostinský: majitel hostince U Vola v Meersburgu

Kníže Igor Sergejevič Pronský: ruský šlechtic

Věra Pronská: manželka knížete Pronského

Ňáňa: bývalá chůva sester Pavlovových

Nikita: pochybný ruský makléř se starožitnostmi

a uměleckými předměty

Leonid: Maximův obchodní partner v ocelářství

Andrej: kontaktní osoba Nikity s dobrými vazbami

na bolševickou vládu

Oleg: druhá kontaktní osoba Nikity v Moskvě

Eddi: rybář na Bodamském jezeře

Architekt Horn: projektuje a řídí přestavbu Lindenhofu

Hans Reichle: syn Lilly (nar. v listopadu 1918)

Arno Reichle: manžel Lilly

Thomas von Bogen: chirurg z Mnichova

Lucia: druhá kuchařka (sous chef) v grandhotelu Lindenhof

Minna a Paula: pokojské, pomocnice v kuchyni

Ženská linie rodu Pavlovových

REÁLNÉ OSOBY

Annette von Droste-Hülshoff (1797-1848): Známá meersburská básnířka má v románu jen nepřímou úlohu. Protože její význam pro Meersburg je ale podstatný, budiž zmíněna i v seznamu reálně existujících postav. Měla nejen literární nadání (mj. Die Judenbuche (Židův buk), 1842), nýbrž i hudební, které rovněž rozvíjela.

Zimu 1841/42 strávila Annette von Droste-Hülshoff poprvé na Meersburgu, kam se provdala její sestra. Okolí ji inspirovalo k četným básním. V roce 1848 zemřela na Meersburgu.

Dnes je možné navštívit místnosti, jež obývala. Nikdy se nevdala. Podle nejistých zdrojů v důsledku nešťastného zážitku z mládí a také skutečnosti, že měla možná více v oblibě ženy.

Doktor Otto Ehinger (1882-1979): Právník a majitel pivovaru v Meersburgu, 1946 až 1948 starosta města.

Manžel Kasii von Szadurské. Důvody pro dlouhé „oddělené žití“ manželů jsou interpretovány různě.

Některé prameny hovoří o tom, že Ehinger svou ženu „držel v tajnosti“, jiné – podle nichž jsem se řídila v románu –

vycházejí z toho, že Kasia chtěla žít nezávisle v Kostnici, a proto se dlouho odmítala přestěhovat k manželovi.

Vasilij Kandinskij (1866-1944): Slavný malíř se narodil v Moskvě a studoval nejprve práva a národní hospodářství, z něhož promoval. Své poslání ale viděl v malířství.

V roce 1896 přesídlil do Mnichova a nastoupil své vysněné studium. Ačkoli byl ženatý, udržoval dlouholetý poměr se svou žákyní

Gabriele Münterovou. Vasilij Kandinskij v těchto letech

rozvíjel dál svůj styl. S Franzem Marcem založil umělecké sdružení „Der blaue Reiter“ (Modrý jezdec).

V roce 1914 musel opustit Německo a vrátil se do Ruska.

Vztah s Gabriele Münterovou se rozpadl. Začátkem roku 1917 se oženil s Ninou Nikolajevnou Andrejevskou a žil v Moskvě

nedaleko náměstí Zubovské. Tam se narodil jejich syn Vsevolod (dítě ve třech letech zemřelo).

S říjnovou revolucí doufal v revitalizaci umění v Rusku, ale ačkoli byl v roce 1920 povolán na uměleckohistorickou katedru v Moskvě, opustil Rusko a odcestoval se svou ženou do Berlína.

Roku 1922 ho Gropius povolal na Bauhaus ve Výmaru.

V roce 1928 obdržel německou státní příslušnost.

Po uzavření Bauhausu nacisty v roce 1933 odešel se ženou

do Neuilly-sur-Seine u Paříže. Zde roku 1944 zemřel.

Doktor Karl Moll (1884-1936): Starosta Meersburgu

v letech 1919 až 1936. Velmi podporoval turistický ruch ve městě.

Kasia von Szadurska (1886-1942): Malířka a grafička

polského původu. Její ženské akty z dvacátých let,

které jsou zastoupeny v meersburské sbírce, představují intenzivní práci s ženským tělem: „V ženském těle spatřuje drsnou krásu,

která uchvacovala Michelangela; ne bujná plnost tvarů, nýbrž zápas měkké ženskosti se štíhlou silou svalů plných vůle (citát: Dr. Ehinger. Zdroj: Meersburg. Spaziergänge durch die Geschichte einer alten Stadt.)

V roce 1919 založila Kasia v Kostnici uměleckou skupinu Breidablik, která se ovšem už po několika měsících rozpadla.

Kasia byl manželkou doktora Otto Ehingera. Manželé žili

po nějakou dobu odděleně – ona v Kostnici, on v Meersburgu.

To vedlo v některých kruzích k nevoli, takže se Kasia v roce 1922 přestěhovala k manželovi do Meersburgu. Měli spolu dva syny. Manželství bylo v roce 1935 rozvedeno.

Kasiino vystupování v románu je ovšem včleněno do fiktivního příběhu a nevypráví žádnou epizodu z jejího života.

Malířka nevytvořila ani žádnou fresku.

Doktor Fritz Zimmermann (1873-1959): Primář meersburské nemocnice. Ve skutečnosti se jím stal až roku 1919,

v románu jsem mu toto postavení volně dopřála dřív.

Navíc jsem jeho postavu doplnila o další fikce: Zimmermann nezřídil ani nedozoroval lazaret v hostinci a neexistovala ani dohoda s Kostnicí o přebírání tamních pacientů.

Doktor Zimmermann byl uznávaný lékař a chirurg.

Jeho biografii jsem převzala z knihy Ehre für Meersburg

(Museums- und Geschichtsverein Meersburg).

K užívání jmen po otci

Ruská jména sestávají ze tří prvků:

Křestního jména, jména po otci (upraveného křestního jména otce) a příjmení. Abych čtenáře nemátla přílišnou různorodostí jmen, od jmen po otci jsem v románu až na výjimky upustila, ačkoliv vím, že jsou pevnou součástí ruských jmen (mužských i ženských). Exemplárně uvádím „otčestvo“ u knížete Igora Sergejeviče Pronského.

PROLOG

Meersburg u Bodamského jezera,

červenec 1907

Helena se plnou silou svých jedenácti let opřela do zrezivělé zahradní brány. Brána hlasitě zavrzala. Tahle drobná překážka byla dívčiným každodenním rituálem. Byl spojen s jistou námahou ale také radostným očekáváním. Protože jakmile těžká vrata s důvěrným zaskřípěním povolila, byla cesta do ráje volná.

Zpustlou zahradu kolem hostince jejích rodičů obklopovala stará kamenná zídka. V paprscích letního slunce tu zářily kvítky šípkové růže a ostatních rostlin, jejichž jména Helena neznala. Jejich červená a fialová, žlutá a oranžová, modrá a fialová okvětí vyrážela z bujné červencové zeleně a společně s trávou a listím vytvářela pestrobarevný koberec. Středem toho všeho ale byla sukovitá, křivě rostlá jabloň, jejíž plody se v tuto roční dobu ještě plaše ukrývaly za zelenými listy. Helena byla přesvědčená, že ten strom tu stojí ode dne, kdy Bůh stvořil nebe a zemi. Pan farář v kostele jim mnohokrát líčil strhující příběh o zahradě Eden a Helena věřila, že je to právě tahle jabloň, z níž Adam okusil zakázané ovoce. Proto když trhala jablka, dávala vždycky pozor, jestli ve větvích nesedí had – neboť vyhnání ze své zahrady nechtěla za žádnou cenu riskovat.

Počkala, až sestry Lilly a Katharina projdou vraty porostlými břečťanem, a pečlivě za nimi zavřela.

„Cos nám chtěla ukázat?“ ptala se nedočkavě nejmladší Katharina, když stoupaly příkrou pěšinou ke starému skleníku.

„To je překvapení!“

„To říkáš vždycky, abys nás zatáhla do toho tvýho pralesa,“ nafoukla se Lilly. „A pak je to nějaká hloupost.“

„Nasbírala jsi šneky?“ vyzvídala Katharina svým zvonivým hláskem.

„Žádné šneky.“

„Tak chcíplé myši?“ Lilly se zasmála a ukázala mezeru v zubech. Včera její pravý dolní řezák definitivně neustál vytrvalé viklání prstem. Lilly si jej večer uložila pod polštář v naději, že ho Zoubková víla promění v peníz. Ráno ovšem zub ležel v nezměněné podobě na svém místě. Lilly byla tak zklamaná, že ji Helena musela utěšit cukrovým špalkem. Dobrá víla měla jistě moc práce a přijde třeba příští noc. Lilly se rozhodla, že zůstane vzhůru a s dobrou vílou si o tom promluví. Helena byla zvědavá, jak dlouho sestra vydrží neusnout. Ona sama každopádně dobrou vílu nikdy nespatřila – navzdory četným pokusům počíhat si na ni.

Dívky už byly skoro na vršku příkré stráně. Tam, kde se pozemek trochu rozšiřoval a přecházel v terasu obklopenou maliním a ostružiním, zakopla Katharina o kořen a natáhla se jak široká, tak dlouhá. S pláčem se chytla za odřené koleno.

Helena byla v mžiku u ní, vytáhla ze zástěrky kapesník a opatrně jí otřela krev a špínu z rány.

„Bolí to moc?“

Katharina zavrtěla hlavou, ačkoli se jí po tváři koulely slzy. Bylo to statečné děvče, i když jí bylo teprve šest. Kdyby se poranila Lilly, spustila by mnohem větší křik. A to jí bylo už sedm.

Helena pomohla sestře vstát. „Pojď, za chvilku na to zapomeneš.“ Podala jí ruku, druhou uchopila Lilly a zamířila s nimi ke skleníku, který tu stál zapomenutý v koutě zahrady.

Skleněný zámek, jak si jej pro sebe Helena nazvala, tvořila železná kostra vyplněná skleněnými tabulkami. Mnohé z nich na sobě hrdě nesly stopy času, jejich díry a praskliny vyprávěly vlastní příběhy. Na chatrný zevnějšek stavby se ale Helena neohlížela. Za sklem osleplým prachem a pavučinami se totiž ukrýval její tajný svět.

„Je to tam uvnitř?“ hádala Katharina. Zvědavost jí dala zapomenout na bolest a leknutí, i když v hlase jí byl ještě znát pláč.

„Ne,“ odpověděla Helena. „Tam vedle.“ Ukázala k místu vzdálenému dobrý kus od skleníku.

Lilly vykročila okamžitě tím směrem, ale Helena ji s tajuplným výrazem chytla za rameno. „Zatím počkejte tady.“

Sestry zůstaly netrpělivě stát, zatímco Helena rozplétala drát uzavírající provizorně dveře skleníku.

V tlumeném odpoledním světle tu stál starý nábytek ukrývající Heleniny poklady: nahnuté regály s barvami, štětci, kameny, několika listy papíru, svícnem, sirkami, zbytky látek. Oblíbenou pohádkovou knížku.

U protější stěny stála ztrouchnivělá lavice provrtaná červotočem. Když bylo úplně ticho, dalo se zaslechnout, jak se červi prožírají dřevem.

Pod modro-bíle kostkovanou utěrkou tu Helena schovala porcelánovou dózu. Setřela rukou prach usazený na lavici a chvíli fascinovaně sledovala, jak se zvířená prachová zrnka mění v šikmo dopadajících slunečních paprscích v tajemnou zlatou mlhovinu. Poté vzala dózu, odklopila víčko a nahlédla dovnitř. Uvnitř se zabělal cukr, a kromě malého broučka se tu žádná jiná havěť neusadila. Helena ho prsty vylovila a vyšla ven. „Pojďte!“ vyzvala v chůzi sestry.

Dovedla je na sluncem ozářený pruh zahrady, kde divoký trávník vystřídal malý, vlastnoručně upravený záhonek. Na něm se mezi nízkými rostlinami s trojčlennými listy cosi červenalo.

Helena se sehnula, utrhla pár plodů a položila je do misky s cukrem.

„Jahody!“ zavýskla Lilly. „Jé, a s cukrem!“ Bez váhání se do nich pustila.

Katharina je nejprve nerozhodně okukovala, až pak si dodala odvahy. Když se zakousla do šťavnatého plodu, pár kapek jí steklo po bradě a neomylně dopadlo na bílé krajkové šaty.

„Máma ti dá!“ prorokovala Lilly a Helena už slyšela matčino kázání, které bude patřit především jí, protože na mladší sestru nedohlédla.

Katharina si polekaně nacpala zbytek jahody do pusy. Ve snaze zahladit neštěstí si otřela šaty rukama, přičemž k červeným kapkám přibyly růžové šmouhy od prstů. Na kolenou měla šaty už beztak zamazané od hlíny.

„Panejo!“ zhrozila se Helena, když si uvědomila rozsah maléru. „Zkusím to vyprat,“ slíbila a pohladila sestru po vlasech. „Než si toho matka všimne.“

Katharina se na ni s důvěrou podívala a posadila se do trávy.

„Budeme ti tady pomáhat,“ rozhodla Lilly. I její šaty, stejně světlé jako Katharininy, začaly připomínat malířské plátno. „A pak si upečeme jahodový koláč a uděláme marmeládu.“

Také Helena snědla pár jahod. Ten nápad s marmeládou není vůbec špatný. Mohla by ji třeba prodávat, v neděli, když se lidé procházejí dole u jezera. Stejně už nějakou dobu přemýšlela o obzvlášť lahodném dortu. Obrovský, nádherný jahodový dort, ještě krásnější než koláč, co peče Käthe a který má každý rád – i ona sama.

Z dálky se ozvalo volání.

„Máma!“ vyhrkly Lilly a Katharina jako z jedněch úst.

Helena viděla, jak zneklidněly. „Půjdu napřed a zabavím ji. Vy půjdete zadním vchodem, ve vašem pokoji si sundáte šaty a schováte je do skříně. Jakmile to bude možné, vyperu je.“

Sestry přikývly a cestou domů se držely těsně za ní. Než Helena zavřela vrata, vrhla ještě poslední pohled na své útočiště, kde alespoň na chvíli unikala dohledu nevlastní matky. Mohla si tento odlehlý kout zeleninové zahrady zabrat pro sebe, neboť pro pěstování mrkve, cibule a brambor tu byl příliš svažitý terén. Vládla tu půvabná divočina a nepořádek a za jasných dní se odsud dalo dohlédnout přes jezero až do Švýcarska. Bylo to nejkouzelnější místo ze všech. A umělo udržet tajemství. Tady si mohla stavět vzdušné zámky a snít o budoucnosti.

1. DÍL

BOURLIVÁ LÉTA

Listopad 1917 až únor 1918

1. KAPITOLA

Meersburg, o deset let později,

v polovině listopadu 1917

Helena Lindnerová postavila košík do trávy a hledala pod jabloní poslední spadané ovoce. Z půdy stoupala intenzivní vůně, šťavnatá a zemitá, a šimrala ji v nose, zatímco ona hbitými prsty sbírala zakutálená jablka. Většina z nich byla nahnilá, bude muset hodně vykrajovat, ale na koláč, co z nich Käthe upeče, to stojí za tu námahu.

Košík se rychle naplnil a Helena si spokojeně prohlížela výtěžek. Bylo toho víc, než čekala. Vystačí to nejen na koláč, ale i na dobrou porci jablečného pyré. Napřímila se a zvedla košík.

Cestou mezi sklizenými záhony a ovocnými stromy si znovu uvědomila, jak tenhle kousek země zachránil jejich rodinu před hladem. Neboť i tady, v úrodné krajině na břehu Bodamského jezera, vystřídala dřívější blahobyt krutá nouze.

Všechno zavinila ta nešťastná válka, která ne a ne skončit.

Helena s povzdechem prošla žalostně skřípějícími vraty, zavřela za sebou a zamířila k domu. Vinice na svazích kolem Meersburgu se zbarvily do bledých červených, žlutých a oranžových tónů. V chladné kráse posledních podzimních dní byla cítit nevyhnutelnost nadcházející zimy. A s ní předzvěst ještě horších časů.

Jako by chtělo rozptýlit její tíživé myšlenky, pohladilo nízké odpolední slunce velkolepou architekturu Lindenhofu a Helena se na chvíli zastavila. Můj domov.

Dvoukřídlá stavba s předprsněmi a balkony, štíhlými sloupy po stranách vchodu a vysokými okny s bílými příčkami působila feudálním dojmem. Při bližším pohledu se ovšem nedaly přehlédnout stopy chátrání.

Helenin otec kdysi zdědil toto prastaré šlechtické sídlo po svých vzdálených příbuzných. Pěkný zevnějšek budovy nedokázal zakrýt její neutěšený stav, a tak Lindenhof navzdory své poloze blízko jezera a mimo centrum města poskytoval ubytování jen nenáročným návštěvníkům a nemohl se měřit se starousedlými hostinci jako U Medvěda, U Lodi, U Vola či U Divého muže.

Pro Helenu to ale bylo nejhezčí místo na světě. I mnozí malíři, kteří u nich přes léto pravidelně pobývali, vnímali jeho zvláštní přitažlivost. Dům měl svou duši. A ačkoli k nim od začátku války přijíždělo jen málo hostů a rodina musela zápasit o každodenní existenci, cítila Helena s nezlomnou vůlí svých jedenadvaceti let, že tady je její místo.

Vystoupala po kamenném schodišti ke sloupovému portálu. Nahoře se ještě jednou otočila, aby se pokochala pohledem na širokou štěrkovou cestu lemovanou vzrostlými lipami a končící v dálce třpytivou šedomodrou hladinou jezera. Nakonec se obrátila k bíle natřeným dveřím pod lunetovým světlíkem, loktem volné ruky zmáčkla kliku a vstoupila dovnitř.

Vstupní hala působila na první pohled noblesně, dojem ale záhy korigovala hrubě stlučená recepce a vysloužilý nábytek. Ten rozpor Helenu mrzel. Vznosná architektura a jedinečná poloha u jezera předurčovaly Lindenhof pro velké věci: Helena si namísto druhořadého hostince ráda představovala luxusní hotel – jednou, až tahle válka skončí.

Zdálo se však, že nikdo kromě ní tu možnost nebere v úvahu. Pro Elisabeth, její nevlastní matku, byl dům jedním velkým břemenem a sestry si neustále stěžovaly, že tu či onde zatéká a ani oheň v krbu nedokáže v zimě zahnat chlad. Navíc neměli elektřinu, tekoucí voda byla jen v kuchyni a záchod se nacházel za domem. Jedno boční křídlo domu bylo v tak špatném stavu, že se nedalo vůbec používat, v druhém zřídili prostou jídelnu pro hosty. Kdyby se ale všechno opravilo…

Helena uchopila pevněji košík a vydala se do kuchyňských prostor v suterénu. Procházela dlouhou chodbou vydlážděnou černobílým šachovnicovým vzorem a před svým vnitřním zrakem už viděla vkusně zařízené sály, v nichž korzuje elegantní společnost ze všech končin světa.

*

„Postavte ta jablka na stůl,“ houkla na ni Käthe, když vstoupila do prostorné kuchyně. Dřív se tu vařilo pro hosty a kuchyň byla proto dobře vybavená. Statná kuchařka byla od prvního dne součástí personálu a momentálně jediná, která zůstala. Číšníka, myčku nádobí i pokojskou musela macecha propustit, protože je neměla z čeho platit.

Helena zdvihla koš na masivní dřevěný stůl. Käthe si utřela ruce do zástěry a jala se prohlížet ovoce. Navzdory svým rázným způsobům měla kuchařka srdce na pravém místě. Hlavně ale uměla nevýslovně dobře vařit a péct, a už od Helenina dětství spolu zkoušely nejrůznější nápady na koláče a dorty.

Käthe rozprostřela na stůl plátno, společně na něj vysypaly jablka a začaly vykrajovat shnilé a červivé části.

Byly asi v polovině, když se otevřely dveře a vešla Katharina, Helenina nejmladší sestra.

„Uděláš mi kávu, Käthe?“

Kuchařka přikývla, odložila nůž a přešla ke kamnům. Katharina nahlédla Heleně přes rameno. „Nasbíralas jablka! Bude z nich zavařenina?“

„Chystáme koláč. A jestli něco zbude, uděláme i zavařeninu.“

„Jablečný koláč?“ Katharina se olízla. „Ten už jsme neměli, ani nepamatuju!“

„Opravdový luxus v téhle době.“ Helena sáhla po dalším jablku. „Dalo nám práci všechno na něj sehnat. Ale slepice snesly tolik vajec, že jsem mohla nějaká vyměnit za cukr a mouku. A trochu másla.“ Střenka nože projela dužinou plodu.

„Mňam. A kdypak budeme moct ochutnat?“ zajímala se Katharina.

Käthe nasypala do modře vzorovaného hrnku lžičku kávové náhražky z porcelánové dózy a zalila ji vřící vodou. „Budeme ho servírovat dnes večer jako moučník,“ odpověděla a vtiskla Katharině hrnek do ruky.

„Děkuju, Käthe!“ Katharina opatrně foukla do kouřící tekutiny.

Libá vůně pohladila Helenu pod nosem. Jako by to Käthe vytušila, nalila druhý hrnek a postavila ho před ni.

„Jste zlato!“ usmála se Helena a dál krájela jablka.

Katharina se mezitím posadila na úzkou lavici pod oknem. Zdála se vyčerpaná. Od té doby, co pracovala v meersburském špitálu, byla permanentně ve službě, denní i noční. Často přišla domů jen na pár hodin.

„Copak bude k večeři?“ otázala se.

„Vajíčka a brambory,“ odpověděla Käthe. „A karbanátek z tuřínu.“

Katharina protáhla obličej a Helena její odpor plně chápala. Tuřín byl od poslední zimy na stole až příliš často a ačkoli jej Käthe dokázala připravit celkem chutně, všichni toužili opět po pořádném kusu masa.

Jablka byla hotová. Helena dala do bílé keramické mísy změklé máslo a přisypala cukr. Zatímco míchala směs metlou, rozkvedlala Käthe čtyři vajíčka a přilila je do mísy. Helena vše našlehala, až vznikl jemný krém, a když viděla, že Käthe nastavuje váhu, aby odvážila mouku, rychle do něj ponořila prst.

„Ale slečno, to se nedělá!“ kárala ji kuchařka.

„Bez mlsání nemá člověk z pečení žádný požitek,“ namítla Helena.

Käthe cosi zavrčela, ale usmívala se při tom. Věděla, že Helena odmalička ochutnávala každé těsto.

Na světležlutou hmotu v míse se snesl bílý poprašek, jak do ní Käthe prosívala mouku s trochou sody. Helena pak zkušenýma rukama vypracovala hladké, poddajné těsto.

Käthe připravila formu a rozlouskla pár ořechů. Helena rozložila těsto do formy, nařízla na povrchu jablečné čtvrtky a opatrně je položila na těsto.

Käthe uznale přikývla. „Moc hezké!“

„Sladké potěšení do špatných časů,“ poznamenala Helena a šla si umýt ruce.

Zatímco Käthe sypala koláč sekanými ořechy a ukládala jej do trouby, vzala si Helena svůj hrnek kávy a posadila se k sestře pod okno. „Musíš ještě do špitálu?“

„Ne,“ odpověděla Katharina. „Ale zítra začínám brzy ráno.“

„Takhle to dál nejde. Jednoho dne se z toho zhroutíš.“

„A co mám dělat? Jsme přeplnění. Potřebujeme nutně víc místností. A taky víc personálu.“

Helena dál nenaléhala. Co si pamatovala, starala se její sestra o nemocné a zraněné. V dětském věku to byli psi, kočky a další zvířectvo, později rodinní příslušníci. O svých šestnáctých narozeninách letošního dubna se přihlásila jako pomocná sestra do lazaretu. Tu trochu peněz, co za svou dřinu dostávala, musela odevzdávat matce.

Ale Katharina už byla taková. Medicína byla její vášní, pro ni by se rozdala. Na rozdíl od Lilly, prostřední ze tří sester, která se ráda povinnostem vyhýbala. V sedmnácti letech se od ní už dala očekávat jistá zralost, její svět ale sestával z tance, knížek a všeho, co mělo něco společného s krásou.

Helena na moment zavřela oči a napila se horké kávy. „Raněných ubývat nebude. Divím se, že mají vůbec ještě dost vojáků na frontu.“

„Já se divím, že se tam ti ranění nechají znovu posílat, jakmile je jen trochu dáme dohromady,“ odpověděla Katharina. „Vidíš jim tu hrůzu v očích, když od nás odcházejí.“

„Nemají jinou možnost. Za dezerci je trest smrti.“

„Já bych se někde schovala. Nikdo by mě tam zpátky nedostal.“ Katharina si povzdechla. „Víš, každý den si říkám, k čemu je tahle válka dobrá. Muži se navzájem vraždí a doma jim umírají děti hlady. Vždyť je to šílené a nedává to smysl!“

Helena přikývla a podívala se ze strany na sestru. Její jemně řezaná tvář byla bledá, zelené oči s tenkým jantarovým kroužkem kolem panenky unavené. Pár světle blond pramínků se jí uvolnilo ze zapleteného uzlu a vykradlo zpod bílého čepce. Helena si bezděčně odhrnula z obličeje těžkou tmavou loknu. „My to nezměníme.“

„Jen modlit se můžem,“ ozval se za nimi příjemný hluboký hlas.

„Otče Fidelisi!“ Helena vstala, aby přivítala kulaťoučkého mnicha v černo-bílém cisterciáckém hábitu. „Jdete přesně. Za chvíli budeme večeřet.“

„Na večeři v Lindenhofu se těším každičký den!“ Ačkoli pocházel původně z Mnichova, náležel páter Fidelis ke klášteru Mehrerau u Bregenzu a na příkaz řádu se na delší dobu ubytoval v Lindenhofu, aby dohlížel na nedaleký poutní kostel v Birnau.

Helena si všimla, jak kuchařce přelétl po tváři úsměv. „Jako moučník je dneska čerstvý jablečný koláč,“ informovala mnicha s náležitou pýchou.

„Tak to vynechám hlavní jídlo!“ Páter Fidelis začichal. „Voní moc hezky!“ Byl momentálně jediným hostem na Lindenhofu a rodina ho od prvního dne pro jeho laskavost a ochotu přijala mezi sebe.

„Jak to vypadá s bazilikou, otče Fidelisi?“ zajímala se Helena.

„Omne initium difficile est,“ citoval páter. „A začátek ještě ani nebyl učiněn. Potrvá dlouho, než tam zase budeme moct sloužit našemu Pánu.“ Sekularizovaný a už dlouho jako kostel nevyužívaný stánek boží měl být opět navrácen katolické církvi a páter Fidelis byl pověřen zdokumentováním jeho stavu.

„Je to tak zlé?“ chtěla vědět Helena.

„Příšerné. Z božího příbytku udělali kozí chlívek.“ Mnich zavrtěl hlavou. „I když se všechna zvířata mohou pást v zahradě Hospodinově, nemyslím, že by si ty kozy uměly vážit toho, že je jim dovoleno žrát a dělat pod sebe v kostele.“

„Kdoví? Třeba dávají díky tomu zvlášť dobré mléko?“

Páter Fidelis se zasmál. Jeho hluboký, přívětivý smích zaburácel místností. „To se vám povedlo, slečno Heleno!“ Rozkašlal se. „Ale co. Hlavně že se milostný obraz brzy vrátí ze Salemu a Matka Boží bude konečně zase na svém místě.“

„Moc bych vám to přála, Otče Fidelisi,“ odpověděla Helena. „Mohu vám nabídnout obilnou kávu? Pravou bohužel nemáme…“

„Mám rád tu vaši meltu,“ přisvědčil páter Fidelis a náhle se zarazil. „Eh… počkejte.“ Vytáhl ze sutany roztrženou pomačkanou obálku. „To je od paní Elisabeth. Dala mi to na chodbě.“

Helena s údivem přijala dopis. Když si přečetla jméno odesílatele, roztřásla se jí ruka. Už dlouho o něm neslyšeli.

„Co se děje, Heleno? Od koho to je?“

„Od otce.“

„Co píše?“ naléhala Katharina.

Helena vyndala dopis z obálky, rozložila jej a přelétla první řádky. „Dobrý bože…“ Zakryla si dlaní ústa.

Käthe zvedla hlavu, páter Fidelis zpozorněl. Katharina vyskočila a vrhla se k sestře. „Tak co, Heleno, mluv!“

„Žije!“ Helena na moment zavřela oči. „A přijede domů.“

Katharina zavýskla.

„Pán budiž pochválen,“ přidal se páter Fidelis a učinil znamení kříže.

„Ale… je… raněný.“ Helena četla dál. „Píše, že má těžké zranění. Od granátu.“ Vzala sestru za ruku. „Ale… my už ho vyléčíme, je to tak, Katharino? Hlavně že bude zase doma.“

2. KAPITOLA

Petrohrad,

20. listopadu 1917

V noci přicházely stíny. Děsivé a neodbytné. Pronikaly mu do snů, braly mu vzduch k dýchání, vyháněly ho z lůžka – vždy ve stejnou hodinu.

Zbrocený potem pomalu přicházel k sobě u okna cizí dače, v níž se skrýval v naději, že ho tu nikdo nevysleduje. Otevřel jedno křídlo a nadechl se mrazivého nočního vzduchu. V dálce svítila světla města.

Ačkoli měl na sobě několik vrstev oblečení, roztřásl se chladem. Ruská zima je neúprosná.

Míval tuto roční dobu rád, když napadlo na metr sněhu a řeky a jezera zamrzly tak pevně, že se na nich dalo bruslit. Ale dny, kdy se po veselém bruslení hřáli s Lidií a dětmi u krbu a vyprávěli si pohádku o Mrazíkovi, byly nenávratně pryč a zdály se jako z jiného života.

Přitom to nebyl ještě ani rok, co s chlapci naposledy postavili iglú a rozdělali uvnitř oheň. Stále slyšel jejich hlásky a smích, cítil, jak se mu věší kolem krku – se zarůžovělými tvářemi a pyšní na to, co všichni společně zbudovali.

V noci se mu Lidia zjevovala ve snech. Viděl ji hrát si se syny, kolébat malou, zachytil její úsměv, který byl plný světla a tepla – a který pokaždé zmíral v krvi, zoufalém křiku a temnotě.

Všichni jsou mrtví.

Opřel se loktem o hrubý okenní rám, položil na něj čelo a zavřel oči. Duši mu zaplavil nekonečný smutek provázený pocitem viny, že svou rodinu neochránil.

Kdo jim to mohl udělat?

Jen nezměrný hlad po tom najít odpověď ho donutil každé ráno vstát. Musí mít jasno. Musí najít viníky a učinit jim jejich žití tak nesnesitelným, jakým je pro něj to jeho.

Když mu mráz začal pronikat do kostí, zavřel okno, vzal si hliněnou misku a vyšel ven nabrat sníh. Pak zapálil několik zbytků svíček, podržel nad skromným plamenem nejdřív dlaně a potom misku. Když se bílá hromádka rozpustila ve vlažnou vodu, postavil nádobu na komodu. Pomalým pohybem do ní ponořil ruku a cákl si vodu na obličej. Opakoval to tak dlouho, až měl pocit, že se mu podařilo smýt trochu špíny z tváře.

Napřímil se a pohlédl do zrcadla nad komodou.

Růžová jizva se mu táhla od pravého ucha až ke koutku úst, druhá napříč čelem. Sečné rány ho měly usmrtit stejně jako Lidii a děti – jenomže on přežil. Opatrně přejel prsty po nepravidelných, citlivých hrbolcích. Poté nechal ruku klesnout a odvrátil se. Nepoznával se v tom muži v zrcadle. Temné kučery mu spadaly do čela, vousy připomínaly popa a oči hleděly bez života z tváře znetvořené záseky bajonetu. Vypadal mnohem starší než na svých třicet let.

Navlékl si beranici, pár svých věcí, které mu zbyly, nacpal do batohu. Ještě před rozedněním dopil zbytek vody, uhasil svíčky a odstranil všechny stopy svého pobytu. Nakonec oblékl plášť a vydal se do měsíční noci.

3. KAPITOLA

Meersburg,

v oněch listopadových dnech

Elisabeth Lindnerová přehodila bílý ubrus přes dubovou desku stolu a uhladila ho. Prostřela talíře a příbory, postavila na stůl džbány s vodou a košík s chlebem. Ve velké hostinské jídelně působil jediný prostřený stůl osiřele. Kromě dvou mužů, kteří seděli ve výčepu a bavili se u piva, tu dnes večer nebyli žádní hosté. Brzy prostor alespoň trochu ožije, až se rodina sejde k večeři.

Zatímco navenek klidně vykonávala svou práci, myšlenky jí kroužily kolem Gustava. Její muž se vrací domů. Bude tu co nevidět. Pro jiné manželky by to byl důvod k radosti – ne tak pro ni. Poté co o sobě Gustav dlouhé měsíce nedával vědět, začala doufat, že se už nevrátí. Může to znít bezcitně, ale jak si má přát návrat muže, kterého nikdy nemilovala? Sňatek s ním byl pro ni příležitostí, jak uniknout z domova poznamenaného bídou a alkoholismem. Gustav zase hledal matku pro svou malou dcerku, a tak na tom oba získali. Helena, to musela Elisabeth uznat, byla hodné dítě. A Elisabeth se o ni starala stejně jako o své vlastní dcery, které se krátce potom narodily. Gustav jí byl naproti tomu stále větší přítěží. Po svatbě doufala, že bude žít po boku prosperujícího hoteliéra. Tahle představa vzala postupně zasvé stejně jako její respekt k manželovi, který nedokázal přivést podnik k rozkvětu. K tomu přistupovala neobvykle úzká vazba, jež pojila Gustava k Heleně. Zdálo se, že je pro něj jediným člověkem, v nějž věří. Při své poslední frontové dovolené se dal nečekaně slyšet, že Helena po něm převezme Lindenhof. Při tom pomyšlení se Elisabeth pokaždé sevřel žaludek. Gustav ji sprostě obešel a připravil o její životní dílo. Helena by ji určitě z domu nevyhnala, ale být závislá na nevlastní dceři, to si Elisabeth neuměla představit. Tehdy si uvědomila, že jí nezbývá než hrát vlastní hru, pokud chce uhájit své zájmy.

Dlouho o tom přemýšlela. Skoro celý rok. Tajně si odkládala peníze, aby se finančně zajistila. Ale zápas o ekonomické přežití byl v poslední době tak tvrdý, že podle ní zbývala už jen jediná možnost: prodat Lindenhof – a to dřív, než k tomu Helena bude mít co říct. Měla už i kupce, a líbil se jí hned ve více ohledech…

Elisabeth rozestavěla v místnosti svíčky a zapálila je. Jejich plameny vrhaly na vysoké, holé stěny mihotavé stíny.

Teď byl tedy na cestě domů, její Gustav, a Elisabeth tlačil čas. Pokud nechce o všechno přijít, musí uspíšit běh věcí.

• •

Helena si všimla že je matka při večeři duchem nepřítomná, nevěnovala tomu ale nijak velkou pozornost. Vlastně jí bylo vhod, že aspoň nekazí náladu u stolu svými věčnými stesky a hubováním. Možná to bylo i přítomností Otce Fidelise, že se držela zkrátka.

Mnich zatím bavil společnost historkami z dětství a Helena se divila, jak se mohl takový neznaboh rozhodnout pro mnišský život.

Páter Fidelis jí viděl její pochyby na nose a odpověděl bez vyzvání: „Pivečko, drahá slečno, pivo! To když mám, nic víc nepotřebuju. A v klášteře, jak je známo, mají ten nejlepší mok.“ Krátce se odmlčel. „Ale vínečko – to si taky nechám líbit!“

Když bylo dojedeno, servírovala Käthe k radosti všech přítomných jablečný koláč. Povedl se lahodný a vláčný a Helena v myšlenkách zabrousila k představě, kterou měla v hlavě od svých dětských let: vytvořit jednou výjimečný dort slavnostního, královského vzezření připomínající meersburský zámek. Už ho viděla jasně před sebou, vzhledem k nedostatku přísad se ale zatím nedostala dál. Kromě toho měl být dort bezpodmínečně plněný jahodami, což byl teď v zimě problém. I když – měli ještě od léta jahodovou marmeládu, třeba by to byla jistá možnost?

Sotva dojedli, Elisabeth se rozloučila. Helenu to udivilo. Copak má asi za lubem?

Zeptala se na to Käthe, když spolu umývaly nádobí.

„Nevím,“ odtušila kuchařka. „Ale nebylo by to poprvé, co večer odchází.“

„Ona chodí pryč častěji?“

Käthe přikývla. „Už jsem si toho všimla několikrát. Zpočátku mi to nepřipadalo nijak divné, ale teď…“

„Proč jste mi nic neřekla?“

„Ach, slečno Heleno. Mně do toho přece nic není.“

Helena uklidila poslední talíře na polici. „Dejte mi příště vědět, až půjde zase ven.“

„Jestli ji uvidím,“ odpověděla kuchařka vyhýbavě.

„Käthe, prosím…“

Žena unaveně přikývla. Měla za sebou dlouhý den.

Helena pověsila utěrku na věšák a popřála jí dobrou noc.

Cestou do svého pokoje přemýšlela, co může matku tak pozdě večer přimět, aby odcházela z domu. Nedokázala si to představit, ale – že by nakonec měla milence?

4. KAPITOLA

Meersburg,

koncem listopadu 1917

Bouře bičovala temnou hladinu jezera, vzdouvala šedivé vlny a vrhala je plnou silou proti přístavní hrázi. Příboj skropil Heleně tvář a postříkal vlasy. Provlhlé šaty jen stěží odolávaly chladu listopadového dne, v němž se ještě neukázalo slunce. V zimních měsících jeho paprsky jen zřídkakdy pronikly mlhou, která ležela jako zvon nad jezerem a osadami na jeho břehu.

Helena si přitáhla vlňák pevněji kolem ramen a zahleděla se do kalného nic, které pohlcovalo důvěrně známý obrys protějšího břehu.

„Myslíš, že budou moct vůbec přirazit?“ Katharina si stoupla vedle ní. Vítr jí rval cípy černé peleríny, kterou měla oblečenou přes sesterskou uniformu.

„Určitě ano,“ ujistila ji Helena. „Vítr se trochu zklidnil.“

„Ale je pořád dost silný na to, aby loď mohla…“ Katharinina slova přervalo houkání lodní sirény.

Chvíli nato se z mlhy vynořila tmavá silueta. Kaiser Wilhelm dorazil.

Helena s Katharinou ustoupily na promenádu, zatímco kapitán podnikl několik pokusů vmanévrovat loď k přistávacímu molu.

„Říkala jsem to,“ pochybovala Katharina. „Bude to těžké v tomhle počasí.“

„Zvládne to.“ Helena pozorovala trup lodi, jak tancuje na stále ještě rozbouřené hladině, a náhle měla před očima obraz letního dne, elegantně oblečení výletníci scházejí za vyhrávání dechové kapely z paluby salonního parníku – pánové ve slamácích, dámy se slunečníky. Skoro slyšela jejich nezávazné žertování a smích, než ji drsné povely mužů vrátily do reality. Přístavní zaměstnanec konečně chytil hozené lano a uvázal je kolem pacholete.

Když z lodi vystoupili první muži, sevřela se Heleně hruď. Uplynuly už více než tři roky, co otec oblékl šedou polní uniformu, na záda si hodil tornu s ešusem, přes rameno pušku a šel bojovat za císaře pána. Kytkou do hlavně se neobtěžoval.

Nebude to žádná procházka, řekl jí tehdy, budou to jatka.

Teď už Helena věděla, že měl pravdu. Každý z těch vyhublých, mnohdy ošklivě zmrzačených mužů, kteří v tu chvíli pár metrů od ní vystupovali po prknech na břeh, mohl o hrůzách války vyprávět své.

„Dobře že s námi Lilly nešla,“ poznamenala Katharina. „Ten pohled by neunesla.“

„Jsou situace, kdy musíš vlastní pocity upozadit,“ odpověděla Helena. „Žádný z těch vojáků si svůj osud nevybral.“

V přístavu zavládl ruch. Sestry Červeného kříže se ujímaly raněných a přidělovaly je na vozy, které je odvážely do nemocnice nahoře ve městě. Kdo byl schopen chůze, musel příkrou cestu urazit vlastními silami. Alespoň už přestalo pršet.

Helena nedokázala otce v davu u přístavního mola rozeznat. Bylo tu obrovské množství vojáků, zdravotníci s nosítky a další lidé, kteří jí zakrývali výhled.

Sestra ji zatahala za rukáv. „Myslím, že je támhle!“ zašeptala a kývla hlavou směrem ke Gredhausu.

Helena přelétla očima dav, až se její pohled zastavil u osamělého vojáka, který se opíral o stěnu někdejší sýpky. Hlavu měl sklopenou, v podpaží berle, ruksak položený u nohou.

„Máš pravdu. To by mohl být on.“ Helena se rozeběhla jeho směrem, protáhla se davem, nechala projet vůz a poněkud bez dechu zůstala stát před Gredhausem. „Tati?“

Muž zvedl hlavu. Vlasy pod vojenskou čapkou mu zbělely, zelené oči se dívaly nepřítomně před sebe.

„Konečně jsi doma!“ Chtěla ho obejmout, ale nebyla si jistá, jak bude reagovat. Skoro měla pocit, že stojí před cizím člověkem.

„Heleno,“ vydechl sotva slyšitelně.

„Ano, tati…“

Chvíli stáli proti sobě, nesměle si hleděli do očí, potřebovali čas, aby se přivítali.

„Nejdřív ze všeho pojďme domů,“ navrhla po chvíli. „Pomůžu ti s batohem.“

Sehnula se k torně, když jí padl zrak na dřevěnou protézu.

„Je to…?“ Vzhlédla k němu.

„Ano.“ Uhnul pohledem. „Rána se zanítila. Tak mi ji vzali.“

„Tati…“

„Je ze mě mrzák, Heleno. Bez téhle parády,“ pokynul bradou k berli, „se už ani nepostavím.“

Helena hledala slova. „Budeš zase…“

„Nic nebude zase,“ přerušil ji hrubě. „Kdyby byl Bůh milosrdný, nechal by mě tam zhebnout.“

Ta beznaděj Helenou otřásla. Ale rozuměla jí.

On, který vždycky překypoval silou, fyzickou i duševní, byl teď už jen stínem sebe sama. Válka ho poznamenala nejen na těle, ale i na duši.

Vzkypěla v ní zlost. Obrovská, bezuzdná zlost. Na ty, kteří rozpoutali tahle nesmyslná jatka, dobrá jen k tomu, aby ze zdravých lidí nadělala invalidy. Na ty, kteří dopustili nekonečné utrpení vlastní země, již měli zvelebovat a chránit. Kteří vnutili lidem válku, o níž nikdo nevěděl, kdy skončí.

„Nejseš mrzák, tati,“ prohlásila vzdorovitě a přehodila si tlumok přes rameno. „Nenech ho ze sebe udělat.“

„Ach dítě.“ Hořce se zasmál. Pracně se napřímil a přenesl váhu. „Raději půjdeme.“

Helena přikývla a ohlédla se po Katharině. Sestra ale mezitím zmizela z dohledu.

„Katharina se ujala nějakého slepého vojáka,“ poznamenal otec, když si všiml, jak se rozhlíží. „Viděl jsem, jak mu pomáhá na vůz.“

„Ach tak! No dobře.“ Helena nechápala, proč Katharina otce alespoň nepozdravila, nechtěla ale zasévat nepohodu. „Dělá v nemocnici pomocnou sestru,“ vysvětlila proto na omluvu.

„To je v pořádku. Dneska bude mít plné ruce práce.“ Otec udělal pár kroků. „Pojď, jdeme.“

Mlčky se vydali k domovu. Klapání protézy po dláždění Heleně rozdíralo duši. Při vší radosti z otcova návratu si uvědomovala, že život už nikdy nebude takový jako před Velkou válkou.

• •

Vlny vysoké jako kostelní věž se hnaly proti přístavní hrázi a hrozily pohltit město. Lodě plné vojáků se probíjely rozbouřeným jezerem, jehož hněv neznal slitování. Helena chtěla utéct, ale nemohla pokročit ani o metr. Jako by jí neviditelná síla bránila pohnout nohama, zatímco nebezpečí se stupňovalo. Do burácení vod se mísily hlasy, jeden patřil ženě, poté mluvil muž…

Scéna zmizela, ustoupila nesouvislým obrazům. Jen hlasy zůstaly, tu silné, tu sotva slyšitelné, a setrvaly i poté, co Helena procitla ze zlého snu. Znělo to, jako by se někdo hádal.

Posadila se na lůžku a poslouchala do tmy, ale naráz bylo ticho. Zřejmě ji šálily zjitřené smysly z prožitého snu. I srdce jí ještě zběsile tlouklo.

Když se dál nic nedělo a pulz se jí vrátil k obvyklému rytmu, položila opět hlavu na polštář. Spánek ale nepřicházel. Chvíli naslouchala pravidelnému oddechování sester, jejichž postele stály u protější strany mansardového pokoje, pak odhodila přikrývku, vzala si vlňák, zapálila svíčku v malé lucerně a vyšla s ní z pokoje. Sklenka teplého mléka jí snad pomůže znovu usnout.

Po širokých mramorových schodech sešla do přízemí a dál do kuchyňského traktu. Käthe spala v pokojíku za kuchyní, aby měla své království pod kontrolou. Helena se proto snažila být maximálně potichu. Odložila lucernu a na litinová kamna, která ještě vydávala zbytkové teplo, postavila kastrůlek. Nalila do něj ze smaltované konvice mléko a zředila je vodou.

Natáhla se pro hrnek na polici – a vtom zaslechla znovu hlasy. Vycházely z jídelny. Takže se jí to přece jen nezdálo?

Položila hrnek zpátky, stáhla z kamen kastrůlek a po špičkách se přikradla ke dveřím jídelny. Byly jen přivřené.

„Ty se odvažuješ mi vůbec něco vyčítat?“ rozčilovala se za dveřmi Elisabeth.

„Vzbudíš celý dům, když budeš takhle křičet.“ Otcův hlas zněl unaveně.

Heleně bylo otce líto, Elisabetin tón v ní ale vzbuzoval zlost. Už jako dítě se vzpěčovala říkat jí matko, neboť z ní nevyzařovalo nic mateřského. Nebylo to jen jejím kostnatým, ostře řezaným obličejem s předčasně zešedlými vlasy staženými do pevného uzlu. Jejím bledě zeleným očím chyběla jakákoli srdečnost a úzké rty se málokdy roztáhly k úsměvu. Byla to zkrátka macecha, ale ani k Lilly a Katharině se nechovala přívětivěji, a to byly její vlastní dcery.

„To už ani nesmím nic říct?“ láteřila Elisabeth.

Otec neodpovídal.

„Jak myslíš, že to zvládneme?“ pokračovala trochu tlumeněji. „Potřebuju celýho chlapa, jestli tu máme přežít, rozumíš, Gustave? Ne takovýho… ach…“

„Rozumím ti dokonale, Elisabeth. Přesto Lindenhof neprodám. Je to můj život… a naše existence.“

Zoufalství v jeho slovech Helenu zraňovalo.

„S těmi penězi by se dalo začít kdekoli jinde,“ trvala na svém Elisabeth.

„Říkám NE. A ta suma, o které mluvíš, je k smíchu.“

„Zapomínáš, v jakých žijeme časech.“

„Jak bych mohl já na to zapomenout!“ Teď zvýšil hlas i otec.

„Přesvědčíš se sám,“ mínila. „Je to dobrá nabídka. Lepší nedostaneš. Navíc už nemáme skoro žádné peníze. Vystačíme měsíc, nanejvýš dva. A pak je konec.“

„Musím to nejdřív propočítat.“

„Propočítávala jsem to stokrát, ale co, tisíckrát!“

„Nemá smysl o tom diskutovat. Vím, že pro tebe Lindenhof nic neznamená.“

„A ptal ses někdy, proč to tak je?“ Elisabeth se třásl hlas. „Protože žijeme v ruině. To tys to nechal dojít tak daleko. Nediv se, jaký to vzalo konec.“

Helena sledovala rozhovor s rostoucím zděšením. Macecha chce Lindenhof prodat? Její Lindenhof? Věděla, že otec považuje ji – navzdory tomu, že jí je teprve jednadvacet let – za dědičku jeho životního díla. To oznámil už dávno přede všemi. Bude teď všechno jinak?

Jako omámená se vkradla zpátky do svého pokoje. Na spánek už nebylo pomyšlení. V myšlenkách horečně zvažovala způsob jak odvrátit hrozící bankrot Lindenhofu. A za svítání se jí začala rýsovat možnost. Neurčitá a plná otazníků, ale přece jen možnost. Bude do ní ovšem muset investovat nejen své vlastní síly. Její uskutečnění si vyžádá nasazení všech.

5. KAPITOLA

Moskva,

28. listopadu 1917

Nikolajevské nádraží přeneslo Maxima Baranova do zvláštního bezčasí. Naposledy, když tu byl, držel za ruku Lidii, která na něm svého času vymámila slib, že ji vezme do moskevského Velkého divadla na představení Salambo. Lidia se na balet těšila jako dítě a Maxim měl ještě teď pocit, že se ve vzduchu vznáší její zvonivý smích a smysly mu dráždí její jemný parfém. Zatímco kráčel po nástupišti, překryla mu vzpomínky drsná realita. Starý svět zanikl v revoluci a jeho dědici bojují o holý život.

Narazil si beranici hlouběji do čela. Proud cestujících ho strhl do honosné nádražní haly a odtud ven před nádraží. Vydal se pěšky do města.

Sníh na ulici měl šedou patinu a křupal pod nohama. Ve vzduchu se vznášela jakási podprahová agresivita a provázela každý jeho krok. On, který se nikdy ničeho nebál, náhle cítil, jak mu za bílého dne sedí za krkem strach.

Bezděčně sevřel ruce v pěst. Co se to stalo s Ruskem? Kam se řítí ta obrovská říše, okradená o svou identitu a potřísněná krví tolika nevinných lidí? Maxim i řada jeho přátel si byli dobře vědomi toho, že v ruském národě se nahromadilo mnoho nespravedlnosti. Rozuměli i hněvu prostých lidí požadujících dávno potřebné reformy: více práv pro utlačované a vykořisťované rolníky, lepší podmínky pro dělníky, méně privilegií pro aristokraty.

Že si ale tento hněv prorazí cestu tak zničující erupcí, si nikdo nedokázal představit.

Možná by bylo všechno jinak nebýt téhle války. Bída a hlad vehnaly lidi v únoru tohoto roku nejprve do stávky a potom do ulic Petrohradu, aby žádali chléb a mír. Možná se dalo eskalaci napětí vyhnout, kdyby se car nepokusil potlačit narůstající revoluční hnutí násilím – mnoho nasazených vojáků přitom přešlo k povstalcům. Carská vláda nakonec neměla sílu vzdorovat a v polovině března Mikuláš II. abdikoval. Po třech stech letech skončilo ruské samoděržaví.

Tehdy ještě Maxim choval naději, že umírněné síly využijí šance na nastolení demokracie. Pokus ale ztroskotal na slabosti Prozatímní vlády v Petrohradu. Lenin a bolševici rozpoznali přízeň doby a chopili se jí. Před třemi týdny dobyli sídlo vlády v Zimním paláci a vyhlásili Sovětskou republiku. Teď se bolševici snaží upevnit si moc. Tvrdým násilím.

Maxim si přitáhl řemeny ruksaku.

Už před nějakým časem poslal do Moskvy svého sluhu Borise s úkolem prozkoumat možnosti, jak by se sem mohl nepoznán propašovat. Vědomí, že není sám, drželo Maxima nad vodou. Boris byl jediný, kdo mu zůstal po boku, když ostatní služebnictvo ze dne na den opustilo městský palác Baranovových v Sankt Petěrburgu a přidalo se k novému hnutí. Byl to on, kdo našel Maxima těžce raněného po nočním přepadení paláce a dovezl ho na jejich venkovské sídlo vzdálené tři hodiny jízdy koňmo. Kdo mu ošetřil rány a zůstal u něj, dokud nebylo jisté, že vyvázne životem. Kdo se postaral o to, aby tam Lidia a děti našly místo posledního odpočinku. A kdo mu teď nechal z Moskvy doručit dlouho očekávanou zašifrovanou zprávu, že se v pořádku dostal do města a našel pro ně pro oba bezpečný úkryt.

Z postranní ulice vyšla skupina mužů. Mávali rudými vlajkami a zpívali ruskou verzi Marseillaisy „Zřekněme se starého světa“.

Maxim bezděčně zvolnil krok, přilepil se ke zdi domu a zabořil bradu do límce svého ošuntělého kabátu. Zaslechl hesla „Pryč s válkou! Smrt vykořisťovatelům!“, která se mísila do melodie francouzské revoluční písně. Nenávistný pokřik mu pronikal do morku kostí.

Když se jeden z mužů oddělil od hloučku a zamířil k němu, přeběhl mu mráz po zádech.

„Pojď s námi, soudruhu,“ vyzval ho muž. „Je demonstrace!“

„Čekám ještě na další soudruhy.“ Maxim záměrně huhňal, aby výslovností neprozradil svou příslušnost k feudální třídě. „Přijdeme za vámi.“

„Nečekej dlouho!“ Muž mu pohlédl pronikavě do očí, otočil se a připojil se zpátky k průvodu revolucionářů.

Maxim si oddechl.

Za jeho zanedbaným zevnějškem mohl sotva kdo tušit příslušníka buržujů, kapitalistů, nenáviděných rozjitřenými masami jako všechno, co bylo elegantní a kultivované. Dnes stačil pouhý pěstěný vzhled k tomu, aby na sebe člověk strhl zlobu davu. Maxim by rád věřil v dobro v lidech, chápal jejich motivy a konání, ale po tom, co prožil a co se denně dozvídal, to bylo téměř nemožné.

Začalo sněžit.

Bílé vločky se snášely z oblohy čisté a nevinné, jejich prostá čistota ale zanikala okamžitě, jakmile dopadly na starý pouliční sníh. Moskva působila tvrdě a nevlídně. S každým metrem chůze sílil chlad, který už měsíce nosil ve své duši. Dříve ho sem pravidelně přivádělo obchodování v ocelářském průmyslu, tu a tam i politické záležitosti. Vždycky byl ale rád, když ho vlak svým pravidelným houpáním unášel šest set padesát kilometrů zpátky do noblesního, elegantního Sankt Petěrburgu, pohodlně ve spacím vagonu, se vším komfortem a natěšeného na domov.

Napomenul se. Nemá smysl rýpat se v minulosti, která se nevrátí. Ze Sankt Petěrburgu se už před lety stal Petrohrad. Pro Maxima tím město ztratilo svou duši. A nedávno mu vyťali do líce hluboké rány, tak jako do jeho vlastní tváře. Bolestivé a zohavující. Rány, které se už nikdy úplně nezhojí.

6. KAPITOLA

Meersburg,

nemocnice, o dva dny později

„Sestro Katharino?“

Katharina položila skalpel opatrně k ostatním operačním nástrojům do Schimmelbuschova bubnu ke sterilizaci horkou párou. Poté se obrátila k hlavní sestře, která stála ve dveřích. „Máte pro mě jinou práci? Ještě nejsem hotová…“

Table of Contents

PROLOG

1. DÍL

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA