Obsah

- Prolog

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Kapitola třicátá druhá

- Kapitola třicátá třetí

- Kapitola třicátá čtvrtá

- Kapitola třicátá pátá

- Kapitola třicátá šestá

- Epilog

- Poděkování

- O autorovi

Nekonečný příliv

STAR TREK: VOYAGER

THE ETERNAL TIDE

Copyright © 2012 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2022 for the Czech translation by Michaela Burock

Copyright © 2022 for Cover art by Jakub Schejbal

Copyright © 2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8297-8

Pro Heather Jarman…

Tohle mělo přijít už mnohem dřív.

Čím jsem teď, a byl jsem tenkrát?

Může paměť obnovit znovu a znovu

Nejjemnější barvu nejkratšího dne:

Čas je škola, ve které se učíme.

Čas je oheň, ve kterém hoříme.

– Delmore Schwartz

HISTORIKOVA POZNÁMKA

Části Nekonečného přílivu se odehrávají mimo normální čas, jak ho obvykle prožíváme. Zbytek se odehrává bezprostředně po událostech popsaných v knize Star Trek: Voyager – Děti bouře, v srpnu a září 2381.

Prostě to tak berte.

Prolog

Q KONTINUUM

„Její smrt je pevným bodem v čase.“

„Tomu nerozumím.“

„Já taky ne.“

„Q!“

„Ušetři mě toho frackovitého přístupu. Jen ti říkám, co vím.“

„Ale to není možné.“

„Já vím.“

„Žádná obyčejná lidská smrt se nemůže stát pevným bodem v čase.“

„Obvykle ne.“

„V tom byl Q ve svém kurzu ‚Za hranicí časové mechaniky‘ velmi specifický.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že jsi v tom kurzu toho pokryteckého nafoukance vydržela celý semestr. Prošla jsi vůbec?“

„Prošla jsem s vyznamenáním, děkuji ti mnohokráte za tu důvěru. A ti z nás, kteří nebyli první a jediné dítě narozené ze dvou Q a stvořeni speciálně k záchraně Kontinua, neměli v povinných předmětech příliš na výběr.“

„Také ses narodila dvěma Q.“

„Vzdali se svých schopností předtím, než mě měli.“

„Což je podružné, vzhledem k tomu, jak jsi dopadla.“

„Nemysli si, že jsem se nezeptala svého akademického poradce, když jsem zjistila, že tys z Hranic časové mechaniky ani nemusel dělat zkoušku. Q trval na tom, že můj pochybný původ vlastně činí povinným, abych splnila několik předmětů, které většina Q ani nemusí absolvovat.“

„Chudinko Q.“

„Neříkej mi tak.“

„Jmenuješ se tak.“

„Ostatní mi můžou říkat, jak chtějí, ale když jsme tu jen ty a já…“

„Fajn. Chudinko Amando.“

„Děkuji, Juniore.“

„Nikdy mi… ale, nevadí. Myslel jsem, že to pochopíš, ale očividně…“

„Počkej, mě to ale opravdu zajímá. Její smrt je pevný bod v čase. To znamená přesně co?“

„V každé myslitelné časové linii, kde existuje, umře zhruba ve stejném okamžiku.“

„Za stejných okolností?“

„Většinou ano.“

„To zní zlověstně.“

„Já vím. Ve skutečnosti existuje časová linie, kdy se ta evolvovaná krychle nikdy nedostane do kvadrantu Alfa a v té uklouzne při vylézání z vany a omylem se utopí.“

„Teď si ze mě ale utahuješ.“

„Neutahuju. Jako by na ni měl mnohovesmír pifku, ačkoli mě vždycky učili, že to není možné.“

„Pevné body v čase tvoří velké věci, ne malé. Nekorelují s existencí žádného jediného smrtelníka. Například všechny velké války na jakékoli planetě. Masivní mezihvězdné konflikty. Bod vzplanutí v kterékoli časové ose se může mírně lišit, ale s činností jednotlivce nebo bez ní, stejně dochází ke stejným pevným bodům v čase. Jsou součástí větší struktury časoprostoru, vyvrcholení energií a událostí, které přesahují to, co obvykle považujeme za příčinu a následek.“

„Děkuji za to obsáhlé osvěžení znalostí, ale samotný koncept je v podstatě už přímo v názvu: pevný bod v čase.“

„Chci tím říct, že nikdy nedošlo k smrti jediného smrtelníka, natož člověka, která by se kvalifikovala jako pevný bod v čase.“

„A přece jím ta její je.“

„Páni.“

„A je to ještě horší.“

„Jak?“

„Jsem si docela jistý, že tomu tak nebylo vždycky.“

„Ale kdyby to tak nebylo vždycky, znamenalo by to, že existuje časová linie, kde nezemřela, a kdyby tomu tak bylo, nedala by se její smrt nazvat pevným bodem v čase.“

„Chci tím říct, že teď je její smrt pevným bodem v čase, ale myslím si, že tomu tak po většinu mé existence nebylo.“

„A jak bys to asi mohl vědět?“

„Nevím. Je to jen… pocit.“

„Ptal ses na to svého otce?“

„Mnohokrát.“

„A?“

„A řekl mi, ať to nechám být. Někdy se věci dějí z důvodů, které jsou mimo naši kontrolu a my je prostě musíme přijmout.“

„To řekl tvůj otec?“

„Já vím. Nezní to jako on, že?“

„Tvůj otec? Ten Q, který byl kolikrát přesně vyhozen z Kontinua za to, že hrubě zneužil svých schopností?“

„Jo, ale vždycky ho nakonec požádají, aby se vrátil, ne?“

„Počkej… Jsme přece Q, ne? Když jsem se naposledy dívala, nemuseli jsme nic jen tak přijmout. To je součást celé té věci s všemocností, ne?“

„Ujistil mě, že zasáhnout jakýmkoli způsobem do pevného bodu v čase, jako je tento, by vneslo do mnohovesmíru tolik chaosu, že by ho ani celé Kontinuum nemuselo být schopno zadržet.“

„Páni.“

„Já vím.“

„Tak co s tím uděláš?“

„To netuším. Ale musím zjistit, jak se to přesně stalo, jak se smrt této jediné lidské bytosti stala pro mnohovesmír tak neuvěřitelně důležitou, že v podstatě porušil svá vlastní pravidla, aby způsobil její smrt.“

„Už to zase děláš.“

„Dělám co?“

„Antropomorfizuješ mnohovesmír, který je něčím, co už ze své podstaty nemůže být chápáno tak omezeně.“

„Hele, sice i já jsem musel absolvovat Za existenciálními konstrukty, ale už tehdy mi ten argument nepřipadal nijak přesvědčivý a teď jsem o něm přesvědčený ještě o něco méně. Když už ničím jiným, je její smrt konkrétním důkazem, že někdy může být mnohovesmír neuvěřitelně vrtkavý a malicherný.“

„Proč si to bereš tak osobně?“

„Je moje kmotra.“

„Setkal ses s ní jen dvakrát.“

„Zasloužila si víc.“

„Souhlasím. Ale nedá se nic dělat. Kde bys vůbec hledal důkaz o realitě, která podle tvého vlastního tvrzení nemůže existovat?“

„To nevím.“

„Ach, můj bože.“

„Co?“

„To přece není možné…“

„Co?“

„Počkej.“

„Amando? Amando! Q!“ Kam šla?

Kapitola první

VOYAGER

Kapitán Afsarah Edenová nemohla odtrhnout oči od obrazovky. Voyager letěl maximálním warpem, paluba se jí pod botami chvěla napětím motorů a hvězdy se natahovaly do iluzorního obrazu, typického pro tuto konkrétní verzi warpového letu.

Edenová s posádkou prchali před jistou smrtí. A s každou vteřinou, která uplynula, je dohánělo zapomnění. Loď nemohla udržovat současnou rychlost donekonečna, ani nemohla bezpečně vytvořit proudový tunel, kterým by zvýšila pravděpodobnost svého úniku zničení.

Část Edenové věděla, že tím útěkem jen oddalují nevyhnutelné. V nějakém chladném, osamělém koutku srdce se s vlastní smrtí už smířila. Ale povinnost, která ji zavazovala k Hvězdné flotile a držela ji na nohou v těch nejtěžších obdobích života, vyžadovala, aby tento pokus alespoň učinila jménem těch, které vedla.

Cítila pokušení, ne, zoufalou touhu, nařídit lodi se otočit, a stávalo se stále obtížnější ji ignorovat. Potřebovala snad toho netvora vidět, pojmenovat ho, než je spolkne? Existovala nějaká absurdní definice cti, která ji vyzývala, aby se mu postavila čelem, tváří v tvář jistému zničení?

Nebo to bylo prostě tím, že už ji unavovalo utíkat? Tenhle netvor už jí vzal příliš mnoho. Tady už se nedalo vyhrát žádné skutečné vítězství. Neutíkala před predátorem, který by se mohl pronásledováním unavit. Snažila se předběhnout něco, co ji téměř zbavilo každého kousku vlastní identity. Nebyla schopná tomu vzdorovat ani se vzepřít. Dostane ji to. A kdyby měla dost času, mohla by se smířit s tím, že jeho verze Afsarah Edenové byla pravdivější než ta, kterou si sama vykonstruovala za svých více než padesát let života.

Patřila do té temnoty, a ta jistota ji zasáhla silou burácející vlny, kvůli které začala ztrácet orientaci. Hlavu měla nevysvětlitelně lehkou a kolena se jí podlomila. Edenová sáhla pravou rukou dozadu, aby se opřela o velitelské křeslo, v němž, jak věděla, už nikdy znovu nebude sedět.

Očima krátce zaregistrovala další osobu stojící vedle sebe a pohyb, který jí měl pomoci se zorientovat, se změnil v nedůstojné zavrávorání, když se nevědomky vzbouřila tomu pohledu, který její mysl odmítala přijmout.

Už jsem mrtvá.

Musela být.

Edenová se pokoušela té vize zbavit, ale čím déle hleděla s otevřenými ústy na postavu vedle sebe, tím víc se zdálo, že se ta postava slévá a zpevňuje.

„Nemožné,“ zašeptala.

Vedle ní se kamenně chladný pohled admirála Kathryn Janewayové střetl s jejím v bolestné směsici odhodlaného zoufalství.

„Tohle je jen sen,“ řekla Edenová a pokoušela si zachovat klidný hlas, i když se všechny její smysly pokoušely utéct.

„Připadá mi to spíš jako noční můra,“ odpověděla jí Kathryn.

Jídelna téměř uprostřed gama směny byla skoro prázdná. Většina členů posádky, kterým skončila služba před několika hodinami, už byla po jídle a ti, kteří se chtěli najíst ještě před začátkem alfa směny, se neobjeví minimálně další hodinu.

Přesto kapitán Chakotay nevzhlédl od svého paddu, dokud osoba, která před chvílí vstoupila, nepřišla až k němu a několik vteřin nestála mlčky za židlí naproti němu.

„Myslela jsem, že máte v plánu si jít brzy lehnout a pořádně se vyspat,“ pozdravil ho unavený hlas velitelky flotily.

„A to jsem si myslel, že takto pozdní noční hodiny jsou ty jediné, kdy je možné přistihnout vás, že spíte,“ odpověděl přátelsky, když kapitán Edenová odtáhla židli a neklidně se posadila.

„Nevadí vám to?“ zeptala se, přestože již byl čin vykonán.

„Samozřejmě, že ne,“ odpověděl upřímně. „Stejně ten dopis už dneska v noci nedokončím,“ doplnil, potlačil zívnutí, odstrčil padd a usrkl ze šálku čaje, který vychladl už před hodinou.

„Je neobvyklé vás přistihnout, abyste neměl co říct,“ řekla zlehka a protřela si oči.

Chakotayovi přelétl po rtech slabý úsměv, když odpověděl: „Je to tak dobře?“

„Zatím bych řekla, že rozhodně,“ pravila vážněji.

Před několika měsíci, než se flotila střetla s Dětmi bouře, by měl Chakotay co dělat, aby si dokázal představit, že by se s Edenovou pustil do tak snadného žertování. I když byla význačný důstojník a schopný vůdce, bylo pro něj těžké si na ni zvyknout, pravděpodobně z nemalé části kvůli tomu, že Velitelství Hvězdné flotily uznalo za vhodné jí přidělit kapitánské křeslo Voyageru, když flotila poprvé odstartovala, zatímco on byl stále považován za nezpůsobilého služby. I když potom Edenová převzala velení flotily a oficiálně požádala Chakotaye, aby znovu zaujal své dřívější místo kapitána Voyageru, nadále si udržovala odstup od těch, které vedla.

Nedávné, téměř katastrofální události, jim však pomohly začít s překlenutím vzájemného odstupu, když byli donuceni natáhnout hranice formální velitelské struktury a spolupracovat na nalezení řešení obrovského množství výzev, včetně ztráty jedné z devíti lodí, které se původně vydaly na cestu, téměř úplné ztráty druhé a zajetí třetí Dětmi. Edenová také nedávno uznala za vhodné podělit se s ním o něco ze své osobní historie, včetně vlastního záhadného původu, a konečně ji začal vnímat nejen jako svého velícího důstojníka, ale i jako osobu: složitou, oddanou povinnostem, ale bolestně osamělou. Nyní zjistil, že nemá žádné výtky, které by ho nutily neopětovat její důvěru, a že je vlastně vděčný za příležitost se trochu podělit o své současné břímě.

„To moje sestra, Sekaya,“ povzdechl si.

Edenová uhnula pohledem, když pátrala v paměti. „Není u Hvězdné flotily, že?“

„Ne. Čas od času přijímala civilní úkoly, ale tam, kde jsem já viděl možnost pracovat na pozitivních změnách zevnitř Hvězdné flotily, byla vždy skeptická.“

Edenová přikývla. „Zkušenosti vašeho lidu s Cardassiany s tím pravděpodobně nějak souvisely.“

„Pro začátek,“ souhlasil.

Edenové se náhle rozšířily oči. „Myslela si, že vaše rezignace bude trvalá, že?“

„Nebyla jediná,“ uchechtl se. „Samozřejmě jsem jí napsal okamžitě, když jsem opět převzal velení Voyageru, ale její odpověď jsem dostal až minulý týden, když jsme se seskupili se zbytkem flotily.“

„Není z toho šťastná,“ odhadla správně.

„Ne.“

Jeho krátké odmlčení začalo hrozit, že se stane mlčením, než dodal: „Nedivím se jí. Nikdy sice neviděla, co se mnou Kathrynina smrt provedla, ale stejně máme dost společných přátel, kteří jí to donesli. Její úleva z mé rezignace byla v té době uklidňující, ale teď se mi o to hůře vysvětluje moje jistota, že i když odchod ze služby, byť jen nakrátko, byl naprosto nezbytný, návrat je to nejlepší, co mohu udělat.“

„Pochybujete o své volbě?“

„Vůbec ne,“ odpověděl pevně. „Vím, že jsem ‚se nevrátil o krok zpět, a ani jsem se nevzdal lepší budoucnosti‘.“

Edenová přimhouřila oči.

„Nebere si servítky, co?“

„Máme to v rodině.“ Vědoucně se usmál. „Ale kromě ujištění, že se mýlí, nevím, jak bych ji přesvědčil, aniž bych se s ní viděl a vysvětlil jí to osobně. Čím víc o tom přemýšlím, tím víc si uvědomuju, že moje volba má víc společného s instinktem nebo… pocitem, kterému věřím, ale nedokážu ho pojmenovat. Smířil jsem se s minulostí.“

Edenová zavrtěla hlavou a nevesele se usmála. „Alespoň jeden z nás.“

Chakotay odsunul v mysli své vlastní starosti stranou a chvíli si ji prohlížel. Měla napětím svraštěné čelo a nakrčená ramena. Z temných mandlových očí vyzařovala nezvyklá nejistota.

„Takže, proč dneska nespíte, Afsarah?“ zeptal se laskavě.

Opřela se v křesle a dlouze usrkla z teplého nápoje, který si zreplikovala, než se k němu připojila. „Nic to není.“

„O tom pochybuji.“

Potěšilo ho, když viděl, jak se její výraz zjemnil právě natolik, aby se jí do očí vrátilo trochu světla.

„Posledních pár týdnů se mi opakuje jeden sen.“

„Vážně?“ zeptal se, upřímně zaujatý. I když nebyl odborníkem na analýzu snů, byla pro něj, stejně jako všechny ostatní druhy průzkumu podvědomí, celoživotním předmětem hlubokého bádání. Jeho zvědavost kořenila ve víře jeho lidu v nezpochybnitelném přijetí duchovní sféry koexistující s realitou, do níž se s dostatkem praxe dalo svévolně vstoupit. Tato jeho víra však byla mezi důstojníky Hvězdné flotily, přísně zakotvenými v rozumu, logice a vědě, vzácná.

Edenová se znovu napila, než pokračovala. „Jsem sama na můstku. Alespoň ze začátku.“

Udržoval si neutrální výraz a kývl na ni, aby pokračovala.

„Vysokým warpem prcháme před něčím strašným. Musíme letět rychleji, ale nejde to. Jsem si naprosto jistá, že loď bude zničena. A pak…“ Hlas se jí vytratil.

„A pak?“

„Neměla bych vás s tím obtěžovat.“

Chakotaye její náhlé odmítnutí zmátlo. „A pak?“ opatrně ji pobízel.

Edenová si prohlížela jeho tvář a na krátký okamžik Chakotay viděl, že nejde o to, že by se cítila trapně, ale že by se ho snad nějak mohla dotknout.

„Je to jen sen, Afsarah,“ řekl. „Jsem ten poslední, kdo by si bral cokoli, co řeknete, osobně.“

Edenová si povzdechla a z respektu k jeho vnímavosti sklonila bradu. Lehce pokrčila rameny a pokračovala: „A pak se podívám doprava a vedle mě stojí Kathryn Janewayová. Vím, že v některých ohledech by mi v tu chvíli mělo být líp. Chci říct, koho byste měl radši vedle sebe v boji? Ale pohled na ni mě naprosto děsí.“

Chakotay na okamžik sklonil hlavu, aby zakryl široký úsměv, který se mu při tomto odhalení vloudil do tváře. Náhle mu byl Edenové neklid naprosto jasný. Když znovu zvedl oči k jejím, doufal, že jí nabídnou soucit, jaký si zasloužila.

„Je to kapitánská noční můra,“ řekl a usilovně se snažil zůstat vážný.

„Cože to je?“

„Kapitánská noční můra. Většina profesí má svou vlastní verzi. Účinkující často sní o tom, že jsou na jevišti uprostřed produkce, ale neznají žádnou svoji repliku. Hudebníci se snaží zahrát koncert, ale jejich nástroje nezůstanou naladěné. Učitelé přijdou do třídy, začnou přednášet a uvědomí si, že jsou úplně nazí.“

Jak pokračoval, koutky Edenové plných rtů se konečně obrátily vzhůru.

„A kapitáni Hvězdné flotily zjišťují, že čelí jisté smrti a ztrátě své lodi kvůli nepřemožitelnému nepříteli,“ dokončil.

„Aha,“ přikývla, i když ne bez zaváhání.

„Každý kapitán, kterého znám, má svou verzi,“ trval na svém.

Po chvíli Edenová váhavě řekla: „A co přítomnost admirála Janewayové?“

Chakotay cítil, jak mu tvář zvážněla. „Kathryn je s Voyagerem spjata silněji než kterákoli jiná osoba, která na něm kdy sloužila. Když jste poprvé převzala velení, obula jste si hodně legendární boty. Žasl bych, kdyby vás to neděsilo, ať už vědomě nebo ne.“

„Cítil jste se tak i vy, když jste poprvé převzal velení Voyageru?“ zeptala se Edenová.

Chakotay zavrtěl hlavou. „To bylo jiné. Už jsem byl součástí Voyageru, a alespoň zpočátku jsem měl pocit, že jen navazuji tam, kde Kathryn skončila.“ Pečlivě zvážil svá další slova a pak usoudil, že není čas se držet zpátky. „Ale už jste mi řekla, že cítíte jistou dávku viny za Kathryninu smrt; věřila jste, že by nezemřela, kdybyste s admirálem Batistem tolik netlačili na to, aby byla tato mise zpět do kvadrantu Delta schválena. S tím nesouhlasím. Ale zdá se mi, že v sobě stále máte nějaké nevyřízené účty, které musíte nějak hodit za hlavu.“

Edenová chvíli zasmušile seděla a vstřebávala jeho slova. Nakonec řekla: „Určitě máte pravdu.“

Vycítil, že ji to nepřesvědčilo, ale věděl, že ta slova musel vyslovit, a možná ještě několikrát bude, než je Afsarah skutečně přijme.

„Přemýšlela jste o mém dalším návrhu?“ zeptal se a uvažoval, jestli její nedávná volba podělit se s ním o to málo, co věděla o své minulosti, stejně jako její přesvědčení, že odpovědi na tuto záhadu mohou ležet v kvadrantu Delta, je částečně zodpovědná za zvýšení její celkové míry úzkosti.

Krátce jí tváří probleskl zmatek, než se rozpomněla. „To s návštěvou Doktora?“

„Ano.“

„Já nevím.“

„Dobře,“ odpověděl, nechtěl příliš tlačit na pilu.

„Je to zcela rozumný návrh,“ souhlasila váhavě. „Nikdy jsem se o svou úplnou historii nepodělila s žádným lékařem, který mě prohlížel, protože, upřímně, neviděla jsem k tomu důvod. Ale máte pravdu, že by mohl objevit nějaké fyziologické vodítko k mému původu. Jen se zdráhám plýtvat zdroji kvůli svému osobnímu zájmu,“ přiznala nakonec. „Jak jsem řekla Hughovi, jsem víc než spokojená nechat té záhadě svůj vlastní volný průběh. Není třeba s tím spěchat.“

Chakotay se zamyslel nad jejími důvody a pak řekl: „Nevidím v tom plýtvání zdroji a jsem si jistý, že ani poradce ne. Hledat odpovědi na otázku, která vás zjevně trápí, není totéž jako pokusit se zneužít nástrojů flotily k vlastnímu prospěchu. Vy nejste admirál Batiste, Afsarah. Celý život trávíte v této nejistotě a v některých ohledech je vám stejně pohodlná jako staré sešlapané boty. Ale vaše reakce na Renovu hůl a mikhalský artefakt věci změnily. Nevidím žádnou škodu v tom to uznat a použít všechny nástroje, které máme k dispozici, ke zjištění, zda můžeme objevit další chybějící kousky této skládačky, pokud to nezasáhne do našich ostatních povinností.“

„Máme před sebou několik rušných týdnů,“ oponovala Edenová.

„Na Novém Talaxu budeme nejméně dva dny, než Voyager opět vyrazí.“

Svraštila obočí a zvrásnilo se jí čelo. „Dva dny?“

„Nezapomněla jste na tu recepci, že ne?“

Edenová zvedla ruce, aby si promasírovala spánky. „Vlastně ano.“

Chakotay se široce usmál. „Měl jsem vás varovat dřív, ale je tu něco, co byste měla o Neelixovi vědět: použije jakoukoli výmluvu, aby uspořádal večírek. A po posledních pár měsících nemám nejmenší chuť ho zklamat.“

„Ani já ne,“ souhlasila.

„Což znamená, že máte spoustu času vyklouznout na Galena na prohlídku,“ řekl významně.

Edenová se opřela, zkřížila ruce na prsou a neochotně přiznala porážku. „Zřejmě ano.“

Kapitola druhá

NOVÝ TALAX

Nadporučík Thomas Eugene Paris byl v sedmém nebi. Pokud se tedy za něj dalo považovat pilotování nejelegantnějšího, nejsofistikovanějšího a nejlépe reagujícího letounu, s jakým kdy měl tu čest.

Už během těch pár týdnů, kdy se Voyager snažil zachránit Quirinal a Demeter po jejich střetu s Dětmi bouře, Paris vnitřně tušil, že před ním jeho žena, šéfinženýrka flotily B’Elanna Torresová, něco skrývá. Před několika lety měli v manželství problém se sdělováním si celých skutečností, kvůli nimž se téměř ocitlo v troskách, takže jen těžko chápal její ochotu tajnůstkařit tak brzy poté, co se jejich životy vrátily do čehosi podobajícímu se normálu. Ačkoli to nebylo snadné, rozhodl se jí věřit, když se zapřísahala, že to, co mu zatajuje, je otázkou její služební povinnosti. A tato důvěra byla před pár dny odměněna, když na zvláštní poradě pro velitelský štáb vyšlo najevo, že součástí flotily jsou dva tucty do té doby tajných experimentálních jednomístných lodí. Tyto lodě byly určeny k nasazení v boji na blízko a zvyšovaly počet lodí, které měla flotila k dispozici, v naději, že budou znamenat rozdíl mezi přežitím flotily a onou druhou, nemyslitelnou možností.

Nebylo sporu o tom, že neměly typický design Hvězdné flotily. Zdálo by se, že organizace, která se definovala mírovým průzkumem, nemá příliš využití pro primárně bojové letouny. Jak Deltaplán, tak jeho nástupce, a dokonce i B’Elannin výtvor, Za vodou, se nedaly klasifikovat jinak než jako raketoplány: schopné boje, ale určené převážně k průzkumu a sebeobraně. Tomovi nepříslušelo rozhodovat, jestli Hvězdná flotila má nebo nemá právo s čistě bojovými letouny experimentovat. Ale jeden by musel žít v hodně zapadlém koutu vesmíru, aby byl přesvědčen, že po borgské invazi by se neměl zvažovat a vyhodnocovat každý aspekt obranné a útočné výzbroje z hlediska jejího možného využití v případě, že by se do Federace pustila jiná apokalyptická síla.

Letecký maniak v Tomovi však dávno přestal uvažovat nad dobře promyšlenými důvody, které stály za vytvořením taktického podpůrného letounu s fázerovými bankami a torpédomety. Ve chvíli, kdy spatřil jeho trojrozměrnou holografickou projekci, která doprovázela instruktáž kapitána Edenová, viděl jen dokonalou krásu. Ačkoli měl podobný tvar jako Deltaplán, byl podstatně menší. Vzpěry měl delší a vybaveny nejen fázery, ale i torpédomety. Ocasní část se zužovala, protože jediným pohonným prostředkem byly trysky. Edenová se zmínila, že se diskutovalo o tom, že by do budoucna mohly být schopné warpové rychlosti, ale tyto prototypy nebyly.

Aspekt, který Toma lákal jako šepot milenky ve tmě, byl bio-neurální integrovaný systém řízení letu. Voyager byl první lodí Hvězdné flotily vybavenou bioneurálními gelovými moduly – malými fluidními zařízeními, která zpracovávala data způsobem podobným lidskému nervovému systému místo standardních procesorů Hvězdné flotily. Systémy nových TPL byly navrženy tak, aby se synchronizovaly s jednotlivými piloty. Neexistovalo žádné organické spojení mezi lodí a pilotem – což by Tomovi upřímně řečeno vadilo – ale nové řídicí berany, které nahradily standardní letové rozhraní, a umožňovaly pilotovi přizpůsobit si individuální preference ovládání prostřednictvím konečků prstů. Nešlo však o žádný volant ani neohrabanou letovou páku. Tyto ovládací prvky umožňovaly pilotovi plynule spojit svůj styl létání s ovládacími prvky lodi a reagovat o nekonečně malé zlomky sekundy rychleji. Tom věděl, že i to mohlo mít v bojové situaci zásadní význam.

Jakmile instruktáž skončila, bylo mu jasné, že bezpodmínečně musí s jedním z nich absolvovat testovací let. K jeho zklamání ale lodě na palubu Achilla dorazily i se speciální operační jednotkou pilotů, pro kterou byly určeny. Než flotila vyrazila, strávili s nimi měsíce výcvikem v kvadrantu Alfa. Tomovi se však podařilo Chakotaye přesvědčit, že pro bezpečný provoz flotily je bezpodmínečně nezbytné, aby osobně jeden z nich vyzkoušel. Poukázal při tom na to, že žádný z velících důstojníků flotily nemůže plně zvážit, jak nejlépe použít tuto novou technologii, aniž by důvěrně znal všechny její přednosti i omezení. Chakotay věnoval Tomovi pohled, který jasně naznačoval, že mu to ani omylem nespolkl, ale přesto přesvědčil kapitána Edenovou, že Tomův návrh je rozumný, i když ne zcela bez postranních motivů.

A tak se dnes odpoledne Tom a tři letoví specialisté, poručíci Mischa, Purifoy a Zabetha, vrhli do pole asteroidů, které obklopovalo Nový Talax. Dvanáct dalších pilotů zahájilo přehlídku, při níž létali v četných formacích a simulovaných soubojích pro účastníky speciální recepce, kterou Voyager právě pořádal pro posádky Voyageru, Galena a Demeter a pro zástupce Neelixova adoptivního domova, který měl některé z nich po několik příštích týdnů hostit. Jakmile přehlídka skončila, Paris se svými kolegy piloty zahájili vážnější zkušební let, při němž vstupovali do pole asteroidů maximální bezpečnou rychlostí a hodnotili manévrovací a taktické schopnosti, přičemž se v některých případech přiblížili k jednotlivým letícím kamenům tak blízko, že by Tom mohl spočítat jednotlivá zrnka jemných částic, které pokrývaly jejich povrch. Protože pilotování lodi vyžadovalo naprosto veškerou Tomovu soustředěnost, komunikace byla minimální. Přesto si Tom ve vzdálených částech svého vědomí uvědomoval, že Purifoy a Zabetha se navzájem pobízeli ke zvýšení rychlosti, zatímco Mischa jejich poznámky přerušovala ráznými připomínkami, aby se soustředili.

Když Tom prováděl manévr, který ho měl dovést mezi dva malé asteroidy s pouhými stovkami metrů volného prostoru, do ucha mu zapraskal Mischin hlas: „Berete to poněkud zblízka, ne, pane?“

„Nejsme tu snad kvůli tomu?“ odpověděl, jakmile se dostal z oné těsné, zmenšující se skuliny, a doufal, že napětí v jeho hlase neprozradilo úlevu.

Ten pocit byl vzrušující a děsivý, přesně ten koktejl emocí, pro které většina pilotů žila, ale které málokdy pocítila za kormidlem hvězdné lodi. Tom si často stěžoval na rozdíl mezi ovládáním hvězdné lodi a skutečným pilotováním. Schopnost cítit loď a její reakce stejně důvěrně jako vlastní nádechy bylo něco, čeho nikdy nedokázal dosáhnout, ačkoli se při řízení vlastních konstrukcí raketoplánů tomuto pocitu přiblížil.

Až do této chvíle měl Tom ve svém životě dvě velké lásky: svou ženu B’Elannu a dceru Miral. Žádný neživý předmět je nikdy nemohl nahradit. Ale TP letoun, který ho nyní držel v těsném objetí a zdálo se, že se pohybuje spíše v souladu s jeho smysly než s myšlenkami, se rychle dostával na tento velmi krátký seznam.

VOYAGER

„Viděli jste to?“ Praporčík Aytar Gwyn nemluvila na nikoho konkrétního, ačkoli nadporučík B’Elanna Torresová, poručík Nancy Conlonová z Voyageru a komandér Clarissa Glennová z Galena byly v doslechu a přátelsky si s ní povídaly od chvíle, kdy přehlídka TP letounů začala. Gwyn, horlivá, modrovlasá poloviční Kriosianka, byla na Voyageru pilot směny alfa, a nyní trávila většinu přehlídky s nosem prakticky přilepeným na průhledných hliníkových oknech jídelny Voyageru. Conlonovou a Glennovou schopnosti elegantních lodí zjevně také zaujaly, ale B’Elanna sebou vnitřně trhla, když Tom dokončil manévr, který byl důvodem Gwyn posledního výbuchu, a měla potíže udržet v sobě jídlo.

On se tam venku zabije, došla ke stejnému závěru už po tisící od začátku té podívané. A jestli ne, zabiju ho hned, jakmile vkročí zpátky na tuhle loď. Ta jistota ji na chvíli uklidnila, ale když Tomova loď na chvíli zmizela za velkým asteroidem, zasáhla ji nová vlna nevolnosti. Prudce se nadechla a zadržela dech, dokud se letoun opět neobjevil na vzdálené straně asteroidu, kde se ladně vznesl a zakroužil zpět k formaci.

Ne, že by nevěřila manželovým pilotním schopnostem, a nikdy by mu nezáviděla trochu zábavy. Věděla, že část jeho já stále žila létáním, a popravdě řečeno, od chvíle, kdy spatřila TP letouny, věděla, že Tom udělá všechno možné i nemožné, jen aby se dostal do kokpitu jednoho z nich. Musí to ale dělat uprostřed zatraceného asteroidového pole?

Důvěrně znala, co to znamenalo riskovat, a to i zbytečně a nebetyčně hloupě. A byla by ten poslední člověk ve vesmíru, který by po svém manželovi kdy chtěl, aby byl někým jiným než sám sebou. Ale prostě se na tohle nemohla dívat, vzhledem k tomu, že i jediná malá chyba na Tomově straně by mohla zničit její rodinné štěstí.

„Jsou opravdu něco,“ řekla Conlonová, beze stopy Gwynina vzrušení. S šéfinženýrkou Voyageru se díky své práci docela sblížily a B’Elanna si tudíž byla jistá, že Conlonová vycítila její rozladění.

„I to je jeden ze způsobů, jak to popsat,“ odpověděla Glennová podstatně zdrženlivěji. Žena s jahodově blond vlasy byla velícím důstojníkem Galena a jediné, co o ní B’Elanna věděla, bylo, že byla výkonná a schopná a působila dostatečně přátelsky.

„Problém?“ zeptala se jí Conlonová.

Glennová se otřásla. „Už jsem takové lodě viděla, jen nikdy ne ve Flotile.“

„Kde?“ chtěla vědět Conlonová.

„U nepřidruženého druhu poblíž Tendary, kde jsem vyrostla. Když měli náladu, používali něco podobného k nájezdům na obchodní trasy a zabavování zásob. Říkali jsme jim piráti. Vlastně už si ani nepamatuji jejich pravé jméno.“

„To, že se nástroj dá zneužít, není jeho chyba,“ nadhodila Conlonová.

Glennová se na ni upřeně zadívala a nejspíš zvažovala, jestli jí ta poznámka stojí za veřejnou hádku. Snažila se si udržet si co nejvyrovnanější tón. „Naznačujete, že Hvězdná flotila by se nikdy neodchýlila od svých ideálů a že důstojníci požádaní o pilotování takových plavidel nezrazují naše stanovené cíle mírového průzkumu, přestože obsluhují nástroj, který nemá žádné skutečné využití ani z hlediska míru, ani z hlediska průzkumu?“

Vytáhlý mladý velitel s velkýma očima odpověděl: „Možná bychom se měli podívat, k jakému účelu se je naši velící důstojníci rozhodli použít, než začneme posuzovat etické otázky jejich existence.“

„Dobře řečeno, komandére Fife,“ přikývla Conlonová a poplácala ho po rameni, když ustupovala stranou, aby ho přizvala k rozhovoru.

Fife, to je tenhle, připomněla si B’Elanna. Patřil mezi vyšší důstojníky Demeter, a pokud se dalo věřit drbům, byl osobně zodpovědný za vzpouru na palubě lodi, když ji zajaly Děti bouře. Skutečnost, že se kapitán Demeter, komandér Liam O’Donnell, rozhodl ponechat ho ve funkci, byla v týdnech následujících po záchraně Demeter důvodem ke značnému znepokojení. Podle všeho ho to, co se stalo, nijak nenapravilo.

B’Elanně to nevadilo, protože v tomto případě s ním vlastně souhlasila. Ve dnech následujících po odhalení existence TP letounů zvažovala morální otázky a zašla i tak daleko, že si vzala na paškál kapitána Edenovou za to, že je tajila. Když jí Edenová prozradila, že příští misí flotily je průzkum bývalého borgského prostoru, B’Elanna najednou zjistila, že je více než ochotná přijmout jakýkoli nástroj, který zvýší šance flotily na přežití. Věřila důstojníkům, kteří flotile veleli, že letouny použijí moudře.

Ale to neznamenalo, že by chtěla, aby Tom s jedním z nich létal pravidelně.

„Věřím našim velitelům,“ odpověděla Glennová Fifeovi ostře. „Jen si nemůžu pomoct, ale musím si myslet, že tohle je výsledek příliš mnoha let trvalých konfliktů. Bývali jsme průzkumníci.“

„Pořád jsme,“ ozvala se konečně B’Elanna, vděčná za důvod odtrhnout oči od létání svého manžela. „Ale jako jediný člověk, který tu stojí a který už jednou v kvadrantu Delta byl, vám říkám, že jakýkoli domorodý druh, který má sklony ke konfliktu – a že jich pár je – se nebude dvakrát rozmýšlet, jestli na nás bude střílet kvůli naší touze po mírovém průzkumu a diplomatických vztazích. Někdy nezbývá nic jiného než síla, a čím větší sílu do rovnice vneseme, tím větší máme šanci na přežití.“

Conlonová ji chvíli tázavě studovala. O důsledcích TP letounů už spolu mluvily a zdálo se, že ji B’Elannina plná podpora překvapila.

„Já vím,“ řekla B’Elanna a zvedla ruku, aby předešla výtce. „Také bych chtěla žít ve vesmíru, kde se rozhodnutí typu, zda zahájit palbu na cizí druh, nemusí dělat. A co je ještě důležitější, chci, aby moje dcera žila ve vesmíru, kde se všichni spokojí s tím, že spolu mohou nesouhlasit, aniž by se uchylovali k jakémukoli násilí.“

Nepochybně to byly B’Elanniny čelní hřebeny, důkaz jejího napůl klingonského původu, které způsobily, že Fifeovi při tomto prohlášení vystřelilo obočí téměř k linii vlasů, ale pokračovala, jako by si toho nevšimla.

„Ale na té touze se teprve pracuje. Pokud chceme, aby ostatní vnímající druhy přijaly etické a morální postoje Federace, jediným způsobem, jak toho skutečně dosáhnout, je ukázat jim na našem příkladu, proč by to mělo být v jejich nejlepším zájmu.“

„Říkáte, že srdce ani názory nezměníme torpédy,“ poznamenal Fife.

„To je moje zkušenost,“ povzdechla si B’Elanna zničeně, „a proto bude pro Hvězdnou flotilu i Federaci vždycky prvořadá mírová výměna myšlenek a informací. Problém nastane, když se setkáte s civilizací, jejíž potřeby nebo základní povaha jsou neslučitelné s našimi ideály. Jednou za čas to bude buď my, nebo oni. Borgové nás to naučili.“

„To se nás snažil naučit i Dominion,“ poznamenala Conlonová.

„A když je to tak, tak raději my?“ zeptala se Glennová.

B’Elanně prolétla hlavou tvář pokojně spící Miral a odpověděla: „Nemyslíte snad?“

„Samozřejmě, že si to myslím,“ souhlasila Glennová. „Polovina mého výcviku je velitelská, ale ta druhá je lékařská. Vy se díváte na TP letouny a utěšuje vás to extra bezpečí, které poskytují. Já se na ně dívám a vidím všechny nové způsoby, jak mohou poškodit tělo, které bych mohla být požádána, abych dala dohromady.“

„U svatých prstenů Betazedu,“ nadchla se Gwyn u okna. „Viděli jste to?“

B’Elanna se přinutila udržet pohled upřený na Glennovou, místo aby se otočila a podívala, co mladou pilotku tolik vzrušilo. Už se prostě nebudu dívat, rozhodla se. Byl to nejspíš jediný způsob, jak v příštích hodinách zůstat vdaná.

„No, tohle rozhodně vyvolává vzpomínky, že?“ zeptal se Neelix s pohledem na slavnostní atmosféru jídelny Voyageru. Sedmá z devíti musela souhlasit. Desítky jedinců byly zabrány do příjemné konverzace. Popíjeli nápoje a přikusovali jednohubky, a zdálo se, že si užívají vzájemné společnosti i přehlídky TP letounů.

Během let, kdy Sedmá sloužila na Voyageru, poté, co byla oddělena od borgského kolektivu, se z Neelixe stal její blízký přítel. Talaxian – příslušník druhu pocházejícího z místa desítky tisíc světelných let vzdáleného od jejich současné pozice – se na palubu dostal na začátku dlouhé cesty Voyageru domů. Jako lodní šéfkuchař uspořádal právě v této místnosti nejednu oslavu podobnou té dnešní. Účastnila se jí spousta důstojníků oděná do společenských uniforem, nejen z Voyageru, ale také Galena a Demeter a zástupci vedení Nového Talaxu, z nichž většina byla oblečena do ošuntělých tunik ponurých zemitých tónů. Jediní, kdo tu podezřele chyběl, byli kapitáni Edenová a Chakotay, poradce Hugh Cambridge a Doktor, původní PZH Voyageru, který nyní sloužil jako šéflékař na palubě Galena.

„To tedy ano, Neelixi,“ odpověděl se širokým úsměvem poručík Harry Kim.

„Ani nevíte, jak mě nadchla nabídka kapitána Edenové,“ pokračoval Neelix s nakažlivým nadšením. „Je zřejmé, že mít zdravotnickou loď Hvězdné flotily a loď specializovanou na botanickou genetiku a produkci nesmírně rozšíří zdroje naší malé kolonie.“

„Budou tu jen pár týdnů, Neelixi,“ poznamenal Kim a snažil se mírnit jeho optimismus. „Za tu dobu nebudou schopni předělat veškeré vaše zařízení.“

„Jistěže ne,“ souhlasil Neelix ochotně. „Ale po vašem posledním daru v podobě zdravotnických potřeb se doktor Hestax nemůže dočkat, až stráví co nejvíce času s Doktorem a jeho personálem. A už jsme vytvořili několik hydroponických zařízení,“ dodal se špatně předstíranou nesmělostí, „ale nepochybuji, že nám vaši lidé pomohou najít způsob, jak maximalizovat jejich produkci.“

„Jsem si jistá, že pro tvůj lid bude příštích několik týdnů poučných a produktivních, Neelixi,“ potvrdila mu Sedmá. „Věřím, že mnohem více než pro nás ostatní.“

„Myslíš si, že návštěvou prostoru, který patřil Borgům, flotila marní čas?“ zeptal se Kim, šéf bezpečnosti a taktický důstojník Voyageru, Sedmé.

„Pátráním po stopách Borgů nebo Caeliarů? Ano,“ odpověděla mu rozhodně.

Pokrčil rameny. „Tak proč si prostě na příštích pár týdnů nepožádáš o dovolenou tady, než Voyager zítra vyrazí, Sedmá?“

Neelix vytřeštil oči a zdálo se, že se chystá ten návrh podpořit, ale Sedmá ho okamžitě zamítla. „Souhlasila jsem, že budu sloužit flotile v jakékoli funkci, kterou kapitán Edenová uzná za vhodnou. Její snaha se ujistit, že Borgové zcela zmizeli, zůstává prioritou. Kdybych se vyhýbala svým povinnostem, bylo by to nehodné důvěry, kterou do mě vložila, když souhlasila s tím, abych se k flotile připojila.“

„Když jsi ale vstoupila do flotily, nebyla sis tak jistá jako teď, že jsou Borgové i Caeliarové skutečně pryč,“ popichoval ji Kim.

„Tehdy jsem měla důvod pochybovat,“ souhlasila Sedmá, aniž by mu skočila na návnadu. „Moje úsilí od té doby lépe pochopit podstatu caeliarské přeměny Borgů a jejích účinků na mě mi umožnilo vzpomenout si na tu zkušenost jasněji, než jsem si ji původně dokázala vybavit.“ Přeměna, o níž se Sedmá zmiňovala, byla ohromující a úžas vzbuzující událost. Rozložila těch několik borgských implantátů, které v jejím těle zůstaly po odpojení od Kolektivu, a nahradila je formou programovatelné hmoty – katomy, které se stále snažila pochopit. Na pohled vypadala zcela lidsky. Co se jejích vědomostí týkalo, byla v současnosti jediným bývalým Borgem v galaxii, který obsahoval caeliarskou technologii. „Když Caeliarové přijali Borgy do svého Celku, nikoho nenutili. Ale nenapadá mě jediný Borg kromě mě, který by měl důvod jejich nabídku odmítnout. To, co si nyní o té události vybavuji, zahrnuje jistotu, že Caeliarové pohltili nebo neutralizovali vše, co kdysi bylo borgské, a hodlali pokračovat ve svém vlastním ‚velkém díle‘ daleko od hranic naší Galaxie.“

„No dobře,“ přikývl Kim. „Ale Hvězdná flotila nás sem poslala, abychom se o tom ujistili. Za předpokladu, že máš pravdu, se asi všichni můžeme těšit na několik nudných týdnů.“

„Kde jsou teď ostatní lodě vaší flotily?“ zeptal se Neelix.

„Naše dvě lodě třídy Vesta, Quirinal a Esquiline, se sesterskými vědeckými plavidly Hawkingem a Curie, už nabraly kurz k několika vzdáleným bodům na území, které dříve patřilo Borgům. Naposledy, co jsem slyšel,“ řekl Kim a kývl na Sedmou, „nenašli nic, co by stálo za zprávu, ale člověk nikdy neví, kdy se to může změnit.“

Já to vím, pomyslela si Sedmá, ale zdržela se toho, aby to vyslovila nahlas.

„A když jsou Voyager, Achilles, Galen a Demeter tady, zbývá ještě jedna, je to tak?“ Neelix se zeptal. „Na kterou jsem zapomněl?“

Kimův obličej se zachmuřil, když Sedmá odpověděla: „Jedna z původních vědeckých lodí, Planck, byla zničena při nedávném střetu s cizím druhem. Nepochybuji o tom, že to byl jeden z hlavních důvodů, proč se kapitán Edenová rozhodla, že Galen i Demeter nebudou v této konkrétní průzkumné výpravě, aby se vyhnuly případnému boji.“

„No, jsme nadšeni, že je tu máme,“ pravil Neelix. „A je mi strašně líto, že jste přišli o Plancka.“ Očividně se snažil přejít k lehčímu tématu, když pokračoval: „A co bude dělat ten váš neuvěřitelně velký Achilles, zatímco vy a ostatní budete pronásledovat to, co možná zbylo z Borgů?“

„Achilles se vydá na předem stanovený letový plán, který mu umožní být přístupný všem lodím flotily, pokud budou potřebovat jeho zvláštní schopnosti,“ odpověděl Harry.

„A jaké že to jsou?“

„Achilles je další z našich specializovaných lodí. Kromě toho, že se na ní nacházejí tyto neuvěřitelné nové letouny,“ řekl Kim s odkazem na přehlídku, která stále přitahovala pozornost mnoha lidí v sále, „obsahuje replikační a skladovací zařízení průmyslových rozměrů. Minulý měsíc se jim dokonce podařilo opravit Quirinal poté, co havaroval na jedné z planet.“

„Úžasné,“ vydechl Neelix a zavrtěl hlavou. „Je snad něco, co Hvězdná flotila nedokáže?“

„Doufám, že je to řečnická otázka,“ odpověděla Sedmá. „Jak dobře víš, je mnoho věcí, které jsou nad současné možnosti Hvězdné flotily.“

Neelix se nad jejími slovy zamyslel a pak odpověděl: „Strávil jsem téměř sedm let na palubě lodi Hvězdné flotily a téměř denně jsem na ní nacházel nové zázraky. Život, který nyní trávím tady na Novém Talaxu, mě sice neuvěřitelně těší a naplňuje, ale někdy se mi stýská po dobách, kdy se jen málokterý zázrak zdál být nedosažitelný.“

„Vaši lidé tu také dokázali neobyčejné věci,“ ujistil Neelixe Kim. „Vytvořit kolonii uvnitř asteroidu, přežít tak dlouho jako vy…“

„Prosperovat,“ opravil ho jemně Neelix.

„Samozřejmě,“ přikývl. „Neměli byste se podceňovat. Veškerá naše technologie by neměla smysl bez obětavých lidí, kteří ji zavádějí, a v tomto ohledu bych vaše kolonisty postavil proti našim posádkám kdykoli. Doufám, že naši nabídku pomoci nechápete jako nějaký náznak toho, že nejste více než schopni se bez nás obejít.“

„Vůbec ne,“ odpověděl Neelix. „Vaši nabídku vnímám jako dar, kterým je, ve vesmíru, který takové věci neuděluje často.“ Obrátil se k Sedmé a otázal se: „Neviděl jsem Doktora. Připojí se k nám?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Sedmá. „Popravdě řečeno, jeho nepřítomnost v tuto chvíli nedokážu vysvětlit. Možná nějaký člen posádky vyžaduje jeho pozornost.“

Neelix vědoucně přikývl. „Ani na okamžik nepochybuji o tom, že kdyby tu mohl být, byl by tu. Možná bys mě zatím mohla představit komandéru O’Donnellovi? Mám pocit, že spolu budeme v příštích několika týdnech úzce spolupracovat.“

Sedmá se otočila, aby mu vyhověla, ale když zapátrala pohledem v davu, nemohla ho najít.

Komandér Liam O’Donnell, kapitán Demeter ve všech ohledech kromě hodnosti, pilně hledal po celém sále, co nejnenápadnější místo, kde by přestál následující hodinu. Málokdo nenáviděl večírky tolik jako on. I kdyby byla místnost zaplněna hrstkou bytostí v galaxii, které sdílely jeho vášeň a odborné znalosti botanické genetiky, bylo by pro něj krajně mučivé snášet bolestné představování (Ne, o vás ani o vašem výzkumu jsem neslyšel), trapné pokusy o nezávaznou konverzaci (Počasí? Jsme na hvězdné lodi, ne?) nebo jemné pošťuchování s cílem vytáhnout z člověka informace o jeho vlastní práci (Věřte mi, to byste nepochopil). Vlastní svatební hostinu by vynechal, kdyby jeho drahá a dnes už bohužel zesnulá žena Alana bývala nedodržela své slovo a nestála mu po celou dobu po boku a neodvracela jakoukoli poznámku nebo dotaz, který by přesáhl rámec nejasných gratulací k jejich šťastné události.

O’Donnell zkrátka nebyl společenský člověk – alespoň ne v tomto kontextu. Dejte stejné lidi dohromady v místnosti s problémem, který je třeba vyřešit, a on by věděl, co má dělat, co má říkat. Ale teď a tady, osprchovaný, oholený a oblečený do své nejlepší uniformy, se celou svou bytostí chtěl stát hlavně neviditelným.

Přímo naproti malému výklenku u vchodu do jídelny byla nízká lavice připevněná k přepážce. Většina vstupujících ji ignorovala a vrhala oči do davu, kde hledala přátelskou tvář nebo tác s nápoji. Zde se Liam utábořil a odhadoval nejmenší možný počet minut, po které ještě bude muset zůstat, aby neurazil kapitána Edenovou, která mu „doporučila“, aby se oslavy zúčastnil.

Komandér byl téměř nucen svou pozici přehodnotit, když šest minut a dvacet osm vteřin poté, co se uvelebil, hubený poručík středního věku, který si zřejmě ani neuvědomil, že tam O’Donnell je, nervózně přejel dav pohledem a potom se zjevnou úlevou se vrhl k neobsazené části lavice. Teprve když se před oběma objevil snaživý člen posádky a nabídl jim pěnivý růžový nápoj, si ho poručík, který si pro sebe tiše mumlal, všiml.

„Ach, hrozně se omlouvám,“ začal a viditelně zkontroloval O’Donnellův límec, kolik na něm má frček, než dodal: „Komandére.“

„Pohov, poručíku,“ odpověděl O’Donnell rychle a doufal, že tím to skončí.

„Barclay, pane,“ dodal poručík, „Reginald Barclay.“

To O’Donnella zarazilo, ne proto, že by měl sebemenší tušení, co je Barclay zač, ale proto, že ani on zřejmě neprožíval takovou míru trémy jako tento muž.

„Liam O’Donnell,“ představil se, potřásl Barclayemu lepkavou ruku a hned po jejím puštění si nenápadně otřel poručíkův pot o nohavici.

Následovala pauza, o níž O’Donnell vroucně doufal, že bude trvat nekonečně dlouho, než Barclay řekl: „Na tohle prostě nemám čas.“

O’Donnell si nebyl na sto procent jistý, jestli vůbec promluvil na něj. „Prosím, nemějte pocit, že tu kvůli mně musíte zůstávat.“

Barclay prudce otočil hlavu a O’Donnell opět nabyl dojmu, že za tu minutu od chvíle, co se vedle něj posadil, opět zapomněl, že tam nebyl sám.

„Ne, pane,“ začal Barclay, „chtěl jsem říct, ano, pane.“

O’Donnell by byl nejraději, kdyby to u toho skončilo.

„Chci tím říct, pane, že moje práce je teď tak naléhavá, že takováto rekreační činnost je…“ koktal Barclay a pak začal nervózně gestikulovat, když hledal ten nejvhodnější popis této události, která ho zjevně sužovala téměř stejně jako komandéra.

O’Donnell si ke svému překvapení uvědomil, že tohle je možná jediná věc, kterou by poručík mohl říct a která by ho u jeho kolegy na lavičce zaujala.

„Vy sloužíte na palubě Voyageru?“zeptal se O’Donnell se.

„Na Galenovi,“ odpověděl Barclay. „Jsem specialista holografického designu.“

O’Donnell přikývl, ačkoli o tvorbě a implementaci hologramů věděl jen málo a zajímal se o ně ještě méně. Po chvilce přemýšlení se ale přistihl, že je skutečně zvědavý, jaký závažný problém Barclayeho tak rozrušil.

„O co jde?“ zeptal se, vlastně vděčný za rozhovor na téma, které se ho netýkalo.

Barclay vytřeštil oči a na okamžik O’Donnellovi připomněl jeho vlastního prvního důstojníka, Atleeho Fifea. „Problém?“ Barclayeho tón nebyl daleko nevěřícnému zvolání. „Meegan, samozřejmě.“

O’Donnell klesl na mysli. Jestli šlo o osobní nebo mezilidský problém s jiným členem posádky, možná bude muset najít fázer a namířit si ho na hlavu dřív, než tenhle rozhovor skončí.

„Meegan?“ zeptal se.

„Nebyl jste o tom informován?“ zamračil se Barclay.

O’Donnell se nedomníval, že by ano, ale dalo se jen těžko říct, které střípky flotilních podrobností si skutečně našly místo v jeho obvykle velmi přeplněné hlavě.

„Meegan McDonnellová,“ pokusil se Barclay upřesnit. „Ten hologram, který jsem vytvořil – tedy, doktor Zimmerman a já – ten, kterého posedlo jedno z osmi neyserských vědomí a odletěl s jedním z raketoplánů flotily, když se admirál Batiste chystal utéct do fluidního prostoru?“

Teď, když se o tom zmínil, mu ten příběh opravdu něco říkal.

„Vy jste…“ začal.

„Snažím se ji samozřejmě vystopovat,“ odpověděl Barclay, jako by to mělo být nad slunce jasné. „Samozřejmě jsem byl nadšený, když velvyslanec Neelix raketoplán našel a vrátil nám ho, ale záznamy byly poškozené. Víc než to, prostě si nedokážu představit, proč by opustila raketoplán Hvězdné flotily, jeden z našich nejmodernějších, kvůli těžební lodi.“

„Měla na výběr?“

„Ale ano.“ Barclay horlivě přikývl. „Podle Nocony, zástupce těžařského konsorcia, jehož loď ukradla, začala střet mezi oběma loděmi ona. Chtěla tu těžební loď, ale nedokážu si představit proč. Její systémy jsou zastaralé, alespoň v porovnání, a její obrana je minimální. Je pravda, že díky změně lodi je teď mnohem obtížnější ji vystopovat, ale přesto se zdá, že ta výhoda ve srovnání s výkonem bledne.“

O’Donnell se nad situací, jak ji chápal, zamyslel. Nakonec odpověděl: „Možná jen opravdu potřebovala vykopat jámu.“

Barclay otevřel ústa, aby odpověděl, ale zarazil se. Pak věnoval O’Donnellovi pohled plný inspirace. Potom se beze slova zvedl a okamžitě opustil sál, aniž by se ohlédl.

O’Donnell si povzdechl a usrkl lepkavě sladkého růžového nápoje, vděčný, že podle chronometru mu nyní zbývalo o jedenáct minut méně, než bude moci následovat Barclayho příkladu a sám zmizet.

GALEN

To je nemožné.

Doktor už poněkolikáté zpracovával údaje, které měl před sebou. Po dokončení prvního kola spustil podrobnou diagnostiku svých podprogramů, aby běžela nepřetržitě, zatímco bude analýzu opakovat. Když diagnostika potvrdila, že všechny jeho systémy fungují optimálně, zvažoval, že se spojí s Regem a požádá ho, aby byl vyřazen z provozu kvůli hlubší diagnostice, ale rozhodl se to prozatím nedělat. Místo toho dokončil vyhodnocení potřetí a pak pro jistotu ještě počtvrté.

Během své relativně krátké, i když velmi naplňující existence se setkal s nejrůznějšími podivnými, nelogickými, otravnými a neuvěřitelně náročnými problémy. Doktor, hologram, který díky letům nepřetržitého provozu překonal své původní naprogramování, v sobě obsahoval shromážděnou genialitu nejlepších lékařských mozků, které Federace vyprodukovala. Málokdy se však setkal s něčím tak neobvyklým, že by pro ně jeho podprogramy nedokázaly vypočítat vysvětlení.

Dnes byl požádán, aby prostudoval genom velícího důstojníka flotily, kapitána Afsarah Edenové. Již ho informovala o těch několika málo podrobnostech ze své minulosti, které znala. Edenová se dozvěděla, že ji na vzdálené a nejmenované planetě našla dvojice eklektických vědců: Carson Tallar a Miles Jobin. Tallar byl mimo jiné genetik. Oba krátce sloužili u Hvězdné flotily, ale opustili ji dávno předtím, než se s Edenovou setkali. Všichni ostatní příslušníci její rasy údajně zahynuli a její „strýcové“ o ni pečovali, než se uzdravila a potom ji neoficiálně adoptovali. Cestovala s nimi až do svých patnácti let a vedla potulný život, kterého by si každé dítě vážilo, ale jen málo rodičů by ho svému potomkovi dobrovolně způsobilo. Nakonec se strýcové podřídili její potřebě formálního vzdělání a přivedli ji na Zemi. Byla zapsána do elitní přípravné školy, což jí v kombinaci s jejími hvězdnými výsledky zaručilo přijetí na Akademii Hvězdné flotily.

Ačkoli se Edenová svých strýců vyptávala už od dětství a později při jejich zřídkavé korespondenci až do jejich předpokládané smrti, o její minulosti a jejím národě se vyjadřovali vyhýbavě. Jediné, co Edenová věděla jistě, bylo, že strýcové, ačkoli jí byli hluboce oddáni, jí mnohokrát lhali o jejich společné historii. Planeta, o níž tvrdili, že je místem jejího původu, byla přesmyčkou slova „Jobinovo bláznovství“. Strýcové trvali na tom, že nikdy nesloužili u Hvězdné flotily. Edenová však zjistila, že oba tam oba krátce po dvacítce sloužili. Jejich služební záznamy jí však nebyly nápomocné. Kompletní analýza řídkých záznamů Federace o jejich cestách nepřinesla žádné další informace.

Edenová se smířila s tím, že tuto záhadu pravděpodobně nikdy nevyřeší, a pustila se do budování své záviděníhodné kariéry. Před pár měsíci však při procházení záznamů Voyageru pro projekt Uzavřený kruh narazila na obrázek artefaktu objeveného na planetě obývané volně přidruženou skupinou známou jako Mikhalští cestovatelé. Tento artefakt, který před lety poprvé spatřila Kes, rodačka z kvadrantu Delta a bývalá členka posádky Voyageru, vypadal jako primitivní, krásně osvětlená hvězdná krajina. Edenová ale věděla, aniž by chápala zdroj své jistoty, že se jedná o mapu souhvězdí, které její lid znal jako Hanaru. Věděla také, že je součástí větší mapy, jejíž zbytek se možná stále nachází na základně Mikhalů.

Nedávno Edenová zažila podobné „vědění“, když jí byl předložen jiný předmět z kvadrantu Delta, hůl, kterou dostal velící důstojník Esquilinu, kapitán Parimon Dasht, během prvního kontaktu. Písmo na holi nebylo nikdy přeloženo, dokud Edenová nepoznala, že jde o varování, aby nevstupovala na území předků jejího lidu.

Edenová informovala kapitána Chakotaye i poradce Cambridge. Na Chakotayovo naléhání si vyžádala úplnou analýzu svého genomu v naději, že by mohla odhalit více o svém původu. Podle Edenové ji všichni lékaři, které kdy měla důvod navštívit, označili za velmi zdravého člověka.

Při pohledu na její genom Doktor zjistil, že Edenová byla sice člověk, ale nepodobala se žádnému jinému člověku, který kdy existoval. Abyste tu anomálii uviděli, museli jste ji hledat. A jakmile jste ji našli, pochybovali jste spíše o svých smyslech než o údajích před sebou.

Protože ty údaje byly nemožné.

Doktor si byl jistý, že Edenové strýcové jí lhali, a pravděpodobně o více věcech než o jménu její rodné planety nebo o svém bývalém spojení s Hvězdnou flotilou.

Zatímco se kapitán Edenová, poradce Cambridge a kapitán Chakotay usazovali v jeho kanceláři a s očekáváním na něj hleděli, Doktor si lámal hlavu nad tím, jak nejlépe ony informace podat. Z čistě vědeckého hlediska to byl fascinující hlavolam, který možná nikdy nebude vyřešen. Až příliš si však uvědomoval, že tento hlavolam byl také člověk s city.

„Takže, doktore?“ vytrhl ho ze zamyšlení Cambridge, možná více než ostatní dychtivý vyslechnout jeho zprávu.

„Než začnu,“ odpověděl Doktor, „rád bych dal kapitánu Edenové příležitost, aby přijala mou zprávu v soukromí. Stejně jako u všech podobných záležitostí jsou údaje, o nichž budeme hovořit, vysoce intimní.“

„Oceňuji vaši diskrétnost, doktore,“ řekla Edenová s nervózním úsměvem, „ale vzdávám se svého práva na soukromí.“

„Chcete nám říct, že jste něco našel?“ zeptal se Cambridge.

„Našel,“ odpověděl Doktor obezřetně. „Ačkoli mi není jasné, jak se to, co jsem objevil, stalo.“

Cambridge si s Chakotayem vyměnil široký, napjatý úsměv. Edenové obličej si zachovával stoický klid.

„Zaprvé, kapitán Edenová je, jak už bylo řečeno, člověk.“

Cambridgův výraz se změnil ve skleslý. Zřejmě doufal v něco zajímavějšího.

„Nicméně nebyla počata z lidských rodičů.“

Všichni tři před ním se zatvářili zmateně.

„Lidé, stejně jako mnoho jiných humanoidních druhů, vznikají tak, že se při oplodnění spojí dvě specifické buňky, z nichž každá obsahuje jednu polovinu genetického materiálu, a začnou se replikovat,“ pokračoval Doktor.

„Ano, všichni víme, odkud se berou děti,“ skočil mu do řeči Cambridge.

Doktor se rozhodl pokračovat, aniž by se ohradil proti povýšenosti v Cambridgově tónu.

„Při normálním oplodnění přispívá každý z rodičů jedním pohlavním chromozomem, X od matky a X nebo Y od otce. Oplodněné zygoty, které obsahují dva chromozomy X, se vyvíjejí jako samice.“

Zdálo se, že i Chakotayovi začíná při Doktorově přednesu základních vědeckých poznatků docházet trpělivost.

„V případě kapitánky Edenové jsou její dva chromozomy X identické. Chápejte, že to by odhalila pouze kompletní podrobná genetická studie. Je neobvyklé, aby někdo s její vynikající fyzickou anamnézou podstoupil takovou analýzu, a tento výsledek by nebyl zřejmý při zběžném prozkoumání jejího genomu. Kdybych to neviděl na vlastní oči, domníval bych se, že se jedná o nemožnou odchylku.“

„Promiňte, doktore,“ přerušila ho Edenová. „Pokud je to nemožné, jak to, že jsem tady?“

„To netuším,“ odpověděl Doktor. „Vím jen to, že jste se nenarodila normálním způsobem, ani nejste produktem žádné lékařské techniky oplodnění, kterou znám. Vaše dva chromozomy X jsou naprosto identické. Byly zkopírovány neznámým způsobem a vznikla z nich životaschopná zygota.“

„Mohla by být nějakým druhem klonu?“ zeptal se Cambridge.

„Ne,“ odpověděl doktor. „I kdyby nějaká žena poskytla pro tento proces jediný chromozom X, není možné, aby kapitán Edenová byla klonem této ženy.“

„Jak to víte?“ dožadoval se Chakotay vysvětlení.

„Protože několik unikátních sekvencí párů bází naznačuje, že chromozom X poskytl mužský dárce,“ odpověděl Doktor.

„Já nemám matku?“ nedůvěřivě se zeptala.

„Ne takovou, která by přispěla k vaší DNA,“ potvrdil jí Doktor.

Ohromený výraz v jejich tvářích nezabránil Doktorovi v tom, aby pokračoval. „Ale věřte tomu nebo ne, to není ta nejzajímavější část vašeho genomu.“

Edenová se na židli napřímila a očima téměř prosila, aby rozhovor už skončil.

„A co tedy je?“ zeptal se Cambridge za všechny.

„Nevěřím, že by i ten chromozom poskytl normální muž.“

Všichni tři si vyměnili tázavé pohledy a pak Chakotay přiznal: „Teď jsem se v tom ztratil.“

„Genom kapitána Edenové je natolik dokonalý, že by ho žádný proces přirozeného výběru nemohl vytvořit.“

„Tuhle část už jsem vlastně slyšel,“ řekl Cambridge.

Edenová po něm střelila pohledem, který ho umlčel. „Co to znamená? Že jsem nějak geneticky upravená?“

„Ano,“ odpověděl Doktor, „ale nad rámec všech prostředků, kterých je Federace v současnosti schopna. Ve vašem případě je to, jako by někdo někde předem určil, jaký výběr genů bude optimální pro fyzické a duševní zdraví.“

„Optimální?“ zopakoval Chakotay.

„Většina genomů je chaos,“ vysvětloval Doktor co nejtrpělivěji. „Existují tisíce zbytečných kombinací párů bází, které evoluce zatím prostě nenašla způsob, jak vyčistit. Váš genom,“ obrátil se přímo na Edenovou, „není poskvrněn žádnými zbytečnými sekvencemi. Pochopte, že všichni lidé mají nějaké drobné genetické problémy. Většina z nich není nikdy důvodem k obavám, a ty, které jsou, lze snadno opravit v rámci přijatelných postupů Federace. Nevylepšujeme genetické schopnosti, ale můžeme snadno opravit poškozenou DNA a zvrátit tak mnoho chorobných procesů. Vaše geny jsou jako učebnicový příklad každého optimálního genu. Většina jedinců je obdařena několika stovkami z nich. Vy je máte všechny. Je to, jako kdyby někdo nebo něco začalo s polovinou mužské genetické sekvence, každou z nich optimalizovalo a vyřadilo to, co bylo nepotřebné, a pak zkopírovalo dokonalou sekvenci genů, aby vytvořilo vás.“

„To je nemožné,“ řekla Edenová nekompromisně.

Ano, je, zdržel se Doktor vyslovit nahlas.

„Neexistuje žádná technologie, o které bych věděl, že by vás mohla stvořit,“ připustil Doktor. „Ale dobrá zpráva je, že byste se měla i nadále těšit vynikajícímu zdraví, na které jste, jak jsem si jist, byla celý život zvyklá, a pokud to necháte na přírodě, přežijete všechny přítomné, kromě mě.“

Na to se Cambridge zvedl a začal přecházet po malé místnosti jako zvíře v kleci. Nakonec se obrátil k Chakotayovi, zkřížil ruce a zeptal se: „Jak daleko jsme teď od Mikhalské základny?“

„Hughu,“ pokusila se ho Edenová zarazit.

„Jak daleko?“ zopakoval.

„Třicet tisíc světelných let, plus minus,“ odpověděl Chakotay. „Ale je to méně než čtyřicet světelných let od příštího zamýšleného cíle Voyageru.“

„Co to vy dva…“ začala Edenová.

„Achilles by klidně mohl několik příštích dní letět s Voyagerem a udělat si k základně zajížďku, abychom se my dva mohli osobně podívat na ten artefakt, a i na další tajemství, která by ta planeta mohla ještě skrývat.“

„Ne,“ prohlásila. „Už jsem to říkala a znovu to zopakuju. Nehodlám využívat naše zdroje pro svou osobní zvědavost.“

„Zvědavost jsme překonali už před několika minutami,“ pokáral ji Cambridge. „Jestli tohle nespadá pod náš mandát hledat nový život a nové civilizace, tak nevím, co ano.“

„Je tu ještě jedna věc,“ téměř se zdráhal dodat Doktor.

„Úžasné,“ povzdechla Edenová obezřetně.

„Provedl jsem také hloubkový kvantový sken, jako součást zbytku vaší běžné fyzické prohlídky.“

„Cože jste to provedl?“ zeptal se Chakotay.

„Je to něco, co jsem vytvořil z nutnosti, když se můj předchozí lékařský asistent rozhodl vyvinout na vyšší úroveň existence.“

„Mluvíte o Kes?“ zeptala se Edenová.

„Během několika posledních dní, kdy byla na palubě, neexistoval žádný standardní test, který by vyhodnotil fyziologické změny, které u ní nastaly. Tak jsem jeden vymyslel.“

Chakotay obdivně zavrtěl hlavou. „Samozřejmě, že ano.“

„Není to sken, který běžně provádím, ale vzhledem k mým prvotním zjištěním jsem si myslel, že by mohl být zajímavý.“

„A byl?“ dotázal se Cambridge.

Doktor otočil obrazovku počítačového rozhraní na svém stole, aby všichni viděli výsledky. I pro nezasvěcené nebylo těžké je přečíst.

„Tohle,“ řekl Doktor a ukázal na řadu zvlněných čar v horní části obrazovky, „je normální kvantový sken. Je váš, Chakotayi, kdyby vás to zajímalo.“

Chakotay přikývl, když Doktor ukázal na divoce odlišné čáry ve spodní části. „Tohle je kvantový sken kapitána Edenové. Jak vidíte, je tam hned několik nesrovnalostí.“

Po krátké pauze, aby všichni mohli vstřebat informace, Doktor pokračoval: „Normální sken ukazuje, jestli na submolekulární úrovni vše funguje v rámci chronitonové báze a několika možných fázových úrovní.“

„A co ukazuje tento hluboký kvantový sken?“ zeptala se Edenová.

„Že je něco jiného ve způsobu, jakým jsou vaše subatomární částice uspořádány. Nejsou zde žádné zjevné fyziologické účinky, které bych mohl vnímat, ale stojí za zmínku, že je to další způsob, jakým jste jedinečná,“ dokončil Doktor.

„Cítím se dobře,“ naléhala Edenová nejistě.

„Téměř přesně to samé řekla Kes krátce předtím, než ztratila submolekulární soudržnost a destabilizovala se, přičemž málem zničila celou loď,“ poznamenal Doktor kysele.

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá