KALIBR

Přeložil Radovan Zítko

SVART GRYNING

Copyright © Cilla and Rolf Börjlind 2014,

by Agreement with Grand Agency.

Translation © Radovan Zítko, 2015

ISBN 978-80-242-8521-4

skrytá

v davu

je tenká hranice zla

Bruno K. Öijer

(ze sbírky Černá jako stříbro)

Hotel Sheraton, Stockholm, 2005

Barman si čtveřici mužů změřil hned po jejich příchodu, a to způsobem, kterým zkušený barman hodnotí své hosty. Zvlášť když se něčím odlišují.

Tito čtyři se odlišovali.

Ne oblečením, to bylo veskrze bezchybné, tmavé obleky, bílé košile a kravaty. Barman si podvědomě všiml něčeho jiného.

Možná jejich stejnorodosti, muži se přesouvali jakoby v určité formaci, jeden těsně vedle druhého, stejnými, kontrolovanými pohyby. Tajní policisté? napadlo ho. Snad, všichni byli ostříhaní nakrátko, všichni vypadali velmi švédsky.

Čtveřice zmizela v jednom zadním boxu.

Bylo krátce po deváté a v baru seděli návštěvníci jen tu a tam, jejich tiché rozhovory tlumila hbitá hra zdejšího pianisty. Nikdo nezvyšoval hlas, na každou další objednávku číšníka upozorňovali pouze zvednutím ukazováku, nálada tu panovala jako ve většině hotelových barů: anonymní.

Venku poprchávalo.

Barman zachytil pohled vytáhlého číšníka a pokynul hlavou směrem k boxu. Číšník maličko přikývl, neměl rád, když mu někdo rozkazuje, plac byl jeho doména, po příchodu hostů se rozhodoval on, kdy k nim přistoupí. Prsty si přejel po zlatém kroužku v uchu a k boxu se vydal šouravým krokem, jako by tím směrem šel jen náhodou. Pár metrů od skupiny mužů vytáhl malý zapalovač, škrtl a plamen přenesl na svíčku se stínítkem na jejich stole.

„Co vám mohu nabídnout?“ zeptal se.

Nepromluvil tónem, kterým se uměl nejlépe vlichotit. Nejednalo se o hosty, kteří by s ním chtěli konverzovat, vůbec se o něj nezajímali.

Kromě toho, že jim poslouží jako dodavatel tvrdého alkoholu.

„Čtyři whisky bez ledu, Glenfiddich.“

Objednávku učinil jeden z mužů vzadu. Číšník vteřinku zvažoval, zda se nezeptat na objem panáků, nebo jim přinést běžné velké.

„Přejete si buráky?“ zeptal se místo toho.

„Ne.“

Číšník se takřka neznatelně uklonil a otočil se k baru. Muži v boxu se za ním dívali.

„Buzna,“ řekl jeden z nich.

Ostatní jeho komentář nijak nerozvedli. Muž, který předtím objednával, vyndal čtyři bílé kousky papíru a rozložil je na stole před sebou. Jednou rukou s papírky pohyboval, jako by je míchal.

„Je na každém jméno?“

„Ano.“

Každý z nich si přitáhl svůj papírek k sobě, otočil ho a přečetl si slovo, které stálo uprostřed. Jeden po druhém pak kousky papíru spálili nad plamenem svíčky. Chvíli to trvalo, právě tak do doby, než se vrátil číšník s objednávkou. Postavil na stůl čtyři skleničky spolu s malými bílými ubrousky a znovu z boxu odešel.

Když urazil dostatečnou vzdálenost, muži zvedli panáky whisky, podívali se na sebe a jeden po druhém pronesli stejně tichými hlasy:

„Čest.“

„Hierarchie.“

„Kázeň.“

„Oddanost.“

Vzájemně si přiťukli a lokli si whisky. Jeden z nich zalovil ve vnitřní kapse saka a vytáhl nějaký papír. Rozložil ho před sebou na stole a přitáhl si k sobě svíčku.

„Je to jen hrubá verze,“ vysvětlil.

Ostatní se k němu maličko naklonili. Jeden z nich střelil pohledem po číšníkovi, ale ten byl právě na druhém konci baru. Muž s papírem si odkašlal a začal předčítat.

„,Směrnice pro novou Říši.‘“

„To je nadpis?“

„Ano, jeho návrh.“

„Dobře.“

Muž se znovu zadíval na papír.

„,Švédské nacionálně-socialistické revoluce bude dosáhnuto převýchovou národa. K tomu…‘“

„Dosaženo.“

„Dosaženo?“

„Revoluce bude dosaženo, ne dosáhnuto.“

Muž s papírem vyndal z vnitřní kapsy saka propisku a slovo na stránce před sebou opravil. Pak znovu začal:

„,Švédské nacionálně-socialistické revoluce bude dosaženo převýchovou národa. K tomu přispějí silní a disciplinovaní lidé. Naše hnutí se přetransformuje ve státotvorný řád. Řád strážců. Naším cílem je svobodný stát pod naším vedením.‘“

Četl ještě několik minut. Poslední věta zněla:

„‚Naše cesta je jedinou spásou Švédska.‘“

Muž vzhlédl.

„Zní to dobře?“

„Ano. Teoreticky. Otázka je, jak to zpopularizujeme, jak to poselství zformulujeme, aby obyčejní lidé pochopili, proč je tak zásadní.“

„Budeme prostě říkat, jak se věci mají. Že náš národ upadá, že celé naší rase hrozí vyhubení, že všechno, čeho si vážíme nejvíc, je znesvěcováno.“

„A ničeno.“

„Přesně. To přece musí pochopit každý, je to do očí bijící, ne?“

„Ano. Teď se navíc do čela strany dostal tenhle Åkesson, měl by to tam vyčistit a zamést nám cestu, je kluzký jako úhoř. Když se mu teď podařilo strčit nohu do dveří, během několika let budou otevřené dokořán.“

„Neměli bychom v textu uvést příklady těch, kdo ohrožují naši existenci?“

„To podle mě není potřeba, snad o nich vědí všichni. O negrech. Židech. Cikánech.“

„O přistěhovalcích.“

„O buznách.“

Dva z mužů se podívali směrem k číšníkovi. Ten si jejich pohledů všiml, ale nevyložil si je tak, že by v boxu měli další přání. Ty pohledy znamenaly něco jiného. Obrátil se k barmanovi.

„Hosti v boxu.“

„Ano?“

„Divní.“

„Zákazníci.“

Barman odešel s několika neumytými skleničkami. S číšníkem souhlasil, z mužů v boxu vyzařovalo cosi, co nedokázal přesně pojmenovat, něco divného, ale kolegovi o tom neměl v úmyslu říkat. Kdykoli na něj hosté takhle působili, raději si to nechával pro sebe.

Bývalo to tak nejlepší.

Muži v černých oblecích strávili v boxu ještě dvě hodiny, čas od času si dali další whisky. Po takové dávce alkoholu by spolu měli mluvit hlasitěji, jenže k tomu nedošlo. To, co se odehrávalo kolem stolu, se nikam dál neposunulo. Když se přiblížila půlnoc, vyndal jeden ze čtveřice jakýsi balíček a postrčil ho k muži proti sobě.

„Pro mě?“

„Máš přece dneska narozeniny. To je od nás všech.“

„Díky.“

Muž si narovnal brýle a vybalil z papíru červenou krabičku. Zvedl víčko a vyndal plastovou kartičku, klíč od pokoje v hotelu Continental. O ulici dál. Vzhlédl a spatřil, že ostatní kolem stolu se usmívají.

„Pokoj 304, třetí patro,“ řekl jeden z nich.

„Už půl roku jsi neměl kundu.“

Muž jim úsměv opětoval a vstal. Ostatní zůstali sedět. Když ten s klíčem zmizel venku, znovu zvedli skleničky.

„Chcete se vsadit?“

„Kdy se vrátí?“

„Ano?“

„Za půl hodiny.“

„Nejpozději.“

Muži se zasmáli, poprvé tak nahlas, že to bylo slyšet až k barmanovi. Ten úkosem pohlédl k boxu a všiml si, že jeden z nich zvedá prázdnou skleničku. Barman ukazovákem zaťukal o pult, aby upoutal číšníkovu pozornost; teď už věděli, o co jde: měli dolít totéž.

Obdarovaný seděl u okna v třetím patře, nahý, a seděl tam už hodnou chvíli. Obličej mu zalévalo světlo semaforu z ulice, které sem pronikalo okenním sklem, tu zelené, tu červené. Očima sledoval malého světle hnědého švába u podlahové lišty. Sundané brýle držel na kolenou, jedna stranice byla ulomená, hotelový koberec se vlnil za závojem slz.

Nakonec vstal.

Muži v boxu téměř dopili další whisky, když se s úsměvem ozval jeden z nich.

„Už jde.“

Vyhlédli z baru. Po ulici přicházel muž, jenž odsud odešel před třičtvrtěhodinou: ne před půlhodinou, ale ani o mnoho později. Přistoupil k nim a posadil se na své původní místo. Měl promoklé vlasy. Ostatní za stolem si všimli, že se mu leskne čelo a že brýle má nějak nakřivo.

„Co se ti stalo s brýlemi?“ zeptal se jeden z nich.

„Ulomila se stranice. Teď dostanete dárek ode mě.“

Muž doprostřed stolu, vedle svíčky, položil červenou krabičku, kterou předtím dostal. Jeden z ostatních ji otevřel. Několik vteřin si prohlížel její obsah.

„A do prdele, to je hnus.“

Krabičku od sebe odstrčil.

„Cos to kurva udělal?!“

Muž s rozbitými brýlemi se naklonil dopředu a sfoukl svíčku.

Höganäs, jihošvédský kraj Skåne, 2013

Na kole projížděla vždycky stejnou trasu, z předměstí Nyhamnsläge nahoru k přírodní rezervaci Východní Kullaberg a ještě dál, až na Björkerödskou cestu. Na místě, kde ulička končila, se zastavila. Když měla náročný den, chvíli odpočívala, napila se vody a rozjela se zpátky. Když měla volněji, rozhodla se ještě pro procházku v lese.

Právě to Olivia Rönningová plánovala na dnešní ráno.

Po hlavní jela zvolna, nikam nespěchala, bylo těsně po sedmé a ona měla do služby nastoupit až v deset. Pohlédla na šedou oblohu, ve vzduchu visel déšť, jenže tak tomu bylo v tuhle roční dobu neustále a nedalo se k tomu přihlížet, když jste si chtěli něco naplánovat. Očima sledovala okraj příkopu a nechávala volně plynout myšlenky. To bylo na těchhle časných ranních projížďkách skoro nejlepší, stimulovaly mozek. Kombinace kyslíku a pohybu rozproudila to, co jinak leželo ladem, a uvolnila místo myšlenkám, které se nezaměřovaly pouze na práci. Dnes se jí hlavou honil Ove Gardman. To kvůli němu skončila tady, v policejní službě v Höganäsu. Ucházela se o pozici ve Strömstadu, aby to měla blízko k Ovemu domů na Nordkoster, ale tu nedostala. Místo toho měla sloužit tady. „Aspoň jsi na správné straně Švédska,“ komentoval to Ove tehdy. Služba byla šestiměsíční. Když dva měsíce uplynuly, nabídli Ovemu výzkum v Kostarice, který nemohl odmítnout.

Takže ona teď pobývá tady, v Höganäsu, a zbývají jí ještě čtyři měsíce.

Nepovažovala to za žádné vysněné místo, spíš naopak. S nikým v okolí se neseznámila, pravidelně se stýkala pouze s kolegy, kontakty to byly povrchní a nepříjemné. Na stanici pracovali takřka výlučně muži a podle toho také vypadaly jejich řeči. Nestravitelně.

Zvlášť pro ni.

Olivia nebyla zvyklá držet se zpátky. Zpočátku vkládala víc energie do toho, že se pouštěla do křížku s předsudky o přistěhovalcích, než do výkonu konkrétní policejní práce. Vedlo to k nevyřčené izolaci. Ne že by ji úplně vyšachovali, ale ani ji spolu po práci nebrali na pivo. Což jí naprosto vyhovovalo. Snadno si dokázala představit, k čemu by je alkohol inspiroval, kdyby přišli na přetřes „ti, kteří nejsou jako my“. Tak to běžně opisovali, když nechtěli říct přímo, co si myslí a v co věří.

Odbočila z Kockenhuské a vjela do vedlejší ulice. Domy tu stály dál od sebe, tady to byly i větší statky, venku téměř nikoho neviděla. Dojela na konec cesty, sesedla a opřela kolo o mohutnou borovici. Pořádná procházka jí udělá dobře. Stáhla si z ohonu zelenou gumičku a pohodila hlavou, aby se jí uvolnily dlouhé černé vlasy, navlékla gumičku na řídítka a vešla do lesa.

Už tu byla nejednou a věděla, že si může vybírat z celé řady lesních pěšin. Většinu už měla prochozenou. Teď si zvolila tu, jež vedla napravo, mezi borovice. Procházela se tu ráda, terén tu byl velmi různorodý, hustý les přerušovaly skalnaté vyvýšeniny, svahy se krásně doplňovaly s rovinatými úseky. Často se tu potkávala s lidmi, kteří byli také na procházce.

Dnes nepotkala nikoho.

Možná za to může to počasí, pomyslela si, riziko, že bude pršet. Nebo je ještě moc brzy? Ucítila, že začíná vyrovnaně dýchat, šlo se jí snadno, k místu, kde se pěšina rozdělovala, dorazila mnohem dřív než obyčejně. Zastavila se. Přímo by pokračovala do příkrého skalnatého svahu, cestička vpravo vedla k pobřeží. Co takhle kdybych si dneska prohlédla to slavné umělecké dílo? Nimis, skulptury u skal Håle stenar?

Vydala se k moři.

Chvíli jí to trvalo, místy postupovala téměř bažinatou půdou, místy nezdolatelným nízkým křovím, a když konečně moře zahlédla, byla celá zadýchaná. Přesnou polohu Nimis neznala, a aby skulptury objevila, musela postupovat dál podél pobřeží. Měla neodbytný pocit, že od ní jsou směrem na západ. Po chvíli uviděla vršky několika pozoruhodných dřevěných věží a uvědomila si, že to musí být ono. Došla na okraj pobřeží a zahlédla vyšlapanou stezku, která vedla dolů k vodě, velmi strmou, téměř svislou. To po ní chodí lidé? Takhle riskují? Ale došlo jí, že jinak se ke skulpturám nedostane.

Jednou rukou se opírala o zem a částečně popocházela a částečně klouzala cestičkou dolů. Po několika minutách se dostala k dlouhému, napůl zastřešenému dřevěnému schodišti sestavenému z větví a kusů prken. Podle všeho se jednalo o vchod. O Nimis už četla. Umělec Lars Vilks tady dole vytvořil vlastní říši, již nazval Ladonia. Dnes byl známější tím, že nakreslil proroka Muhammada jako sochu psa, které Švédové umísťují do kruhových objezdů, a proto ho členové tajné služby čtyřiadvacet hodin denně museli hlídat z karavanu umístěného na jeho pozemku.

Tady v Kullabygdenu.

Olivia sešla po dřevěných schodech na pobřeží. Tam ji čekala skutečně strašidelná krajina. Umělec pětatřicet let sbíral na břehu moře větve a naplavené dříví a stavěl obrovské věže s vnitřními prostory a průchody. Jedna z nich sahala do výšky pětadvaceti metrů. Na jiné byla černá látka, rozervaná větrem. Konstrukce měřila přes sto metrů na délku, všechno bylo šedé a neuspořádané. Šlo pravděpodobně o to nejzvláštnější, co zatím Olivia ve svých šestadvaceti letech viděla.

Opatrně procházela mezi dřevěnými formacemi a v tmavých, ničím neutěsněných dřevěných věžích slyšela skučet vítr, jenž jí zároveň vháněl vlasy do obličeje. Zadívala se přes zaoblené útesy a viděla, že moře vrhá k pevnině kaskády vody. Najednou se jí zachtělo pryč. Celé to místo na ni působilo jakýmsi chladným, mrtvým dojmem. Vydala se k největší věži, musela do ní vejít, aby se znovu dostala k patě toho dlouhého dřevěného schodiště. Když tam vstoupila, měla pocit, že se o kus dál mezi prkny něco pohybuje. Zastavila se.

„Haló?!“

Nikdo neodpověděl, ozývalo se jen skučení větru a jednotvárné klapání suchých kusů dřeva. Několik vteřin stála bez hnutí. Už nezachytila žádný vzdálenější pohyb, ale slabý závan cigaretového kouře. Otočila se a přímo před sebou uviděla průchod ke schodišti. Stoupala po něm vzhůru tak rychle, jak jen mohla, bylo úzké, zavadila o menší hromadu dřeva a natrhla si bundu. Pokoušela se jít rychleji. O něco výš se jednou nohou zachytila pod prknem a ucítila, že si vyvrtla kotník. V posledním úseku zastřešeného schodiště si musela pomáhat rukama, ale nakonec se ven dostala. Teď už jí zbývala jen ta strmá stezka. S vypětím všech sil se vyškrabala nahoru a na okraji klesla k zemi. Ohmatala si nohu. Bolela ji. Co jsem tady ksakru pohledávala?! Zadívala se dolů na přízračnou krajinu. Jediné, co se tam hýbalo, byly cáry černé látky na vrcholu jedné věže.

Vstala a vykročila. Chůze jí nijak zvlášť dobře nešla. Kvůli bolavé noze musela mezi stromy pokulhávat a už po několika minutách se zastavila. Opřela se o ohnutý strom s mohutnými černými větvemi a stěží popadala dech. Náhle rychle otočila hlavu, jako by zareagovala na nějaký smyslový vjem, na pocit, že není sama, že tu mezi stromy ještě někdo je. Tady v lese. Ale neviděla nic jiného než stromy a několik tmavých skal v dálce. Znovu se dala do belhavé chůze, šla co možná nejrychleji. Neměla ponětí, kde je pěšina, která vede k silnici: sešla z ní, když předtím přišla k pobřeží, a teď se dostala podstatně výš. Přesto tušila, kterým směrem by se měla vydat. Věděla také, že celá oblast je pěšinami protkaná, dřív nebo později na jednu z nich narazí.

Uběhlo téměř dvacet minut a teprve potom ze skupiny stromů vylezla na nějakou cestu. Na rovné, ušlapané zemi se jí šlo snáz, mohla trochu zrychlit. Očima pátrala daleko před sebou, viděla, jak se ve větru naklánějí větve a pohybuje křoví, a najednou zahlédla své kolo. Stálo v dálce, u velké borovice, přesně na místě, kam ho postavila. Dokulhala poslední úsek ke stromu a vytáhla kolo na silnici. Právě když chtěla nasednout, všimla si na zemi útržku papíru. Sehnula se. Byl to kousek roztrhané mapy. Strčila si ho do kapsy u bundy, nastoupila na kolo a bez ohlížení se rozjela pryč.

Až v blízkosti Mölle si všimla, že její zelená gumička do vlasů zmizela.

Kdyby jen zahlédla ten stín nebo za mohutným živým plotem slyšela prasknout větvičku, ale tak pozorná nebyla. Plně ji zaměstnávala hra. Hrála si se svou milovanou vnučkou Emelií na malém pískovišti uprostřed trávníku.

Hrály si na krokodýly.

Emelie ležela v písku na břiše a dělala, že se plazí. Babička Judith se smála. Byly to pro ni blažené okamžiky, kdy s Emelií mohla být o samotě a znovu se stát dítětem. Nedocházelo k tomu příliš často, třebaže bydlela nedaleko. Emelii byly tři roky a chodila do školky, večer se o ni starali máma s tátou a o víkendech jezdili téměř vždycky někam na výlet s dalšími rodinami s dětmi. Ale čas od času se stávalo, že potřebovali na hlídání Judith. Jako dneska. Emeliina máma je v zahraničí a táta měl dojem, že na Emelii něco leze a měla by spíš zůstat doma. Judith ráda vypomohla. Měla u svého zahradnictví malou kavárnu, ale o tu se můžou několik hodin starat ostatní. A tak teď seděla tady, na zahradě u krásného dřevěného domku v Arildu. Po deštivém ránu se za mraky ukázalo jasně modré nebe a možná už ne letní, ale přesto trochu hřejivé slunce.

„Krokodýl! Babička bude krokodýl!“

Emelie mávala na Judith, aby si vlezla k ní, a čekala, že se dvaašedesátiletá žena položí na břicho do písku a bude se tam plazit. Ale to přesahovalo hranice toho, k čemu byla Judith svolná. Povytáhla si světle modré batikované šaty a klekla si.

„Jsem hroch!“ řekla.

Emelie se zasmála a na tvářích se jí udělaly tmavé dolíčky, kvůli nimž by ji babička nejraději zvedla a zulíbala – jen proto, že je tak roztomilá.

Vtom se uvnitř v kuchyni ozvalo zvonění.

Jednou už někdo volal, před chvílí, Judith se neobtěžovala to zvedat. Co když je to Sebastian? napadlo ji teď. Neměla bych to vzít?

Vstala, smetla si z šatů trochu písku a řekla Emelii, ať zůstane na pískovišti.

„Babička přijde hned zpátky, jenom vezme telefon.“

Judith vešla po schůdcích do kuchyně. Zvedla sluchátko, kde se ozval prodejce po telefonu. Ona se co možná nejpřátelštějším tónem pokusila vysvětlit, že ji nezajímá tepelný výměník, který podle prodejce sníží její výdaje za teplo o překvapivých jedenáct procent. Když se prodejce znovu nadechoval, skočila mu do řeči:

„Promiňte prosím, ale já tu vlastně ani nebydlím, takže zkuste zavolat někdy jindy, díky.“

Zavěsila, znovu vyšla z kuchyně a po schůdcích dolů. Dál u pískoviště stál její zeť Sebastian.

„Ahoj!“ zavolala. „Nejdeš domů nějak brzy?“

Sebastian neodpověděl. Díval se na dceru v pískovišti. Emelie ležela natažená na břiše, jako by si dál hrála na krokodýla, ale hlavu měla otočenou o sto osmdesát stupňů a hleděla rozevřenýma mrtvýma očima přímo vzhůru na svého otce.

*

Vlastně za to nemohl Frans Jönsson, ale jeho skutečně naivní a špatně skrývané předsudky vůči tomu i onomu: byl produktem prostředí, ve kterém žil. Snad mu i chyběla schopnost hlouběji uvažovat. Bylo mu něco málo přes třicet a vypadal dobře, měl přátelské hnědé oči a udržovanou postavu. A na Oliviin vkus možná přespříliš plné rty, jenže to se mu jen sotva dalo vyčítat. Naproti tomu nepřetržitě hovořil, o všem a o ničem. Když s ním jezdíte ve dvojici v policejním autě, může to pro vás být po několika hodinách poněkud nervující, zvlášť pokud se vůbec nezajímáte o zvolené téma. Právě teď se jednalo o nepříznivé hodnocení policistů v očích veřejnosti.

„Stejně tu nejšpinavější práci musíme udělat my,“ říkal právě Frans. „Nikdo jiný přece nezasáhne do rvačky s noži nebo nezneškodní domácího násilníka, ne?“

Olivia přikývla.

„A jak člověku poděkujou? Stěžujou si a fňukají. Fňuky, fňuky, fňuk… už mě to strašně unavuje. Tebe ne?“

Frans se pootočil od volantu a zalétl pohledem k Olivii. Ta pokrčila rameny. Právě se vraceli z jednoho, podle Franse naprosto zbytečného, měření rychlosti za Jonstorpem. Olivia měla rozepnutou policejní uniformu, aby jí v autě nebylo takové horko, a už zase cítila Fransovy pohledy. Díval se na ni často, způsobem, kterým se na ni muži dívali odnepaměti, trochu nesměle, toužebně, jako by se pokoušeli zahlédnout něco, co vidět nemohli.

„Nebo si třeba vem tu situaci s tou databází cikánů,“ pokračoval. „Nešla ta debata naprosto do řiti? Kolik jsme si toho museli slíznout? Kvůli čemu? Snad vždycky jsme krucinál měli registry chuligánů, ne? Jak bychom jinak mohli pracovat?“

Frans zavrtěl hlavou, do čela se mu svezly hnědé vlnité vlasy.

„Kdybych do toho měl co mluvit, udělalo by se taktéž ještě několik dalších databází,“ dodal.

„Taktéž“? Frans legračním způsobem krášlil své promluvy zastaralými slovy a výrazy.

„Ty si to nemyslíš?“

„Samozřejmě,“ řekla Olivia. „Vlastně bychom měli zřídit i databáze mentálně postižených a homosexuálů, abychom je mohli porovnat s romskou databází a možná dostat toho psychicky narušeného cikánského teplouše, který kradl ovoce v sámošce? To by se dalo považovat za slušnou trefu.“

Frans se při řízení zasmál.

„Poslyš, to asi trochu přeháníš!“

„Myslíš?“

Olivia si všimla, že Frans na několik vteřin znejistěl, a tak mu položila dlaň na předloktí a i ona se zasmála.

Vtom se rozezněla policejní vysílačka.

Z Arildu.

„Našli tady mrtvou tříletou holčičku.

Aditi se dívala přes ženy před sebou.

„Teď se zhluboka nadechneme,“ vyzvala je. „Oči stále necháváme zavřené. Předpaženou rukou pomalu otočte. Cítíme tlukot srdce.“

Liv Anderssonová seděla se zavřenýma očima v lotosové poloze a slyšela, jak se Aditin měkký hlas mísí s hlubokým dýcháním ostatních žákyň.

„Věřte samy sobě. Máte opravdu velkou sílu. Když dokážete mít srdce stále otevřené, poznáte celé své já a tím i druhé.“

Mezi ženami v krásném, střídmě vyzdobeném sále v Aditině ášramu, duchovním centru v Čiang Rai v severním Thajsku, panoval naprostý klid a soustředění.

„Když teď pomalu otevřete oči, ucítíte sílu, kterou vám čakra Anaháta propůjčuje. Znovu se zhluboka nadechněte a srdcem vám bude proudit energie a láska.“

Aditi si zkřížila ruce na prsou.

„Namasté!“

Liv pomalu otevřela oči. V těle cítila mimořádný klid. Naprosto nový pocit. Harmonii. Čistotu. Přesně to, kvůli čemu sem přijela.

Ostatní ženy se začaly pomalu zvedat, vracet karimatky, na nichž seděly, a klidně odcházely z místnosti. Liv se ještě zdržela, nechtěla opustit prožívaný pocit. Podívala se na svou spirituální průvodkyni, jež tiše hovořila s několika ženami, které byly na cestě ven. Aditi dnes byla oblečená v zelené, barvě srdeční čakry Anaháty. Blonďaté vlasy měla sepnuté do elegantního drdolu a o jejím věku svědčily pouze drobné vrásky u zelených očí.

Krásná Aditi. Z celé její bytosti vyzařovala harmonie a láska.

Liv si přála být také taková, až jí bude padesát. Přála si umět udržet rovnováhu, k níž se tu přiblížila. Díky Aditi. Narovnala záda, vyprostila nohy z lotosové polohy a pomalu vstala. Aditi se srdečným úsměvem na rtech mířila k ní.

„Jak se cítíš, Liv?“

„Fantasticky.“

Aditi objala Liv kolem pasu.

„Dobře. Vezmi si ten pocit s sebou, a ještě něco.“

Aditi jí podala lahev s vodou. Liv si ji vděčně vzala.

„Jdi takhle naladěná do zahrady a vnímej všechny barvy a vůně. Užívej si klid a lásku, kterou máš v sobě.“

Najednou se otevřely dveře a do místnosti vešla Aditina asistentka. O něco rychleji, než bylo zvykem v duchovním centru, kde se všechno vyznačovalo klidem a harmonií. Liv ucítila, jak Aditina ruka u jejího pasu ztuhla, a teprve potom ji Aditi odtáhla, aby Sirikit vyšla vstříc. Dvě ženy spolu tiše mluvily thajsky a Liv si všimla, že na ni Sirikit pohlédla přes Aditino rameno. To se baví o ní? Aditi se otočila a vykročila zpátky k ní. Liv se pokusila něco vyčíst z jejího výrazu. Stalo se něco?

„Liv.“

Aditi vzala opatrně obě její ruce do dlaní a pevně je stiskla.

„Ano?“

„Musíš zavolat domů.“

„Vždyť ale za svého pobytu nesmíme používat…“

Aditi ji přerušila.

„Uděláme výjimku, je to zřejmě důležité.“

Důležité? Co se stalo? Liv ucítila, že se dosažená rovnováha v těle maličko otřásla. Někdo onemocněl? Nebo se zranil? Máma? Nespadla nakonec z těch zatracených vratkých schodů?

„Neřekli, o co jde?“

„Ne. Ale můžeš zavolat z mého telefonu. Pojď.“

Aditi ji znovu objala rukou kolem pasu a opatrně ji odváděla z místnosti a dál dlouhými arkádami venku. Liv ucítila vůni bílých květinových girland rozvěšených na Buddhových sochách, které lemovaly cestu. Jasmín. Tu těžkou vůni milovala, ale najednou jí vadila, téměř se jí z ní dělalo nevolno.

Aditi za nimi tiše zavřela dveře. Liv přistoupila k psacímu stolu a klesla do měkké oranžové židle za ním. Teď byla naprosto rozhozená. Když vytáčela číslo, třásla se jí ruka.

Hlas v telefonu u nich doma nepatřil Sebastianovi. Hlas, který jí sdělil to příšerné. To, co nesmělo být, co nemohlo být, ale co se přesto stalo. Ani veškerá harmonie světa nedokázala odvrátit reakci Livina těla na to, co se dozvěděla.

Pozvracela se.

Přímo na tmavý, krásně vyřezaný psací stůl. Přímo na usmívající se zlaté sošky Buddhy, které stály úhledně vyrovnané u telefonu. Aditi k ní přiskočila a pevně ji objala, jako by se pokoušela zabránit tomu, aby se Liv zhroutila. Otevřely se dveře a dovnitř vtrhla Sirikit se zděšeným výrazem. Liv se rozkřičela, pekelným prvotním křikem. Aditi ji nadále pevně objímala a mírně s ní pohupovala.

Nakonec už Liv nezbývala žádná další síla. Napjaté tělo se jí uvolnilo a křik přešel ve vzlykot.

Dvě ženy zůstaly sedět, a seděly dlouho. Pohupovaly se. Sirikit se nepozorovaně vytratila z místnosti a zavřela dveře. Po určité době se Aditi trochu narovnala a opatrně shrnula vlasy, které se Liv přilepily k obličeji.

„Moje milá, nejmilejší Liv, co se stalo? Je něco Judith?“

Liv se pokoušela dýchat zhluboka, aby nabrala sílu, aby dokázala vyslovit to, co bylo naprosto neskutečné.

„Emelie, to Emelie. Je mrtvá.“

Arild leží u moře ve farnosti Brunnby, je to starobylá rybářská osada s velkým molem a řadou pitoreskních dřevěných domků, jež dělí úzké uličky. V létě populární destinace turistů, v zimě rezidence téměř pěti set stálých obyvatel.

Právě tady se odehrála vražda Emelie Anderssonové.

Celé okolí domu bylo uzavřeno, zvědavci stáli v hloučcích za plastovými pásky, zvěsti o tom, co se stalo, se už v téhle malé obci roznesly do všech koutů. Každý tu tak či onak znal každého. Šok byl ještě patrný, všichni spolu hovořili tiše, a když už někdo ukazoval k zahradě, pak ukazoval nenápadně. Ti o něco drzejší se mezitím odvážili na různé věci zeptat, ale od policie dostávali tutéž krátkou odpověď.

„O tom vás nemůžeme informovat.“

Na zahradě pracovali technici, snažili se zajistit případné stopy. O Emeliina otce Sebastiana Anderssona se postarali zdravotníci ze sanitky a odvezli ho do nemocnice. Olivia s Fransem se mu ještě předtím, než zkolaboval, pokusili položit několik otázek, ale odpověď nedostali ani na jednu. Jeho tchyně seděla na lavičce u staré sukovité jabloně o kousek dál, v objetí nějakého mohutného muže.

Olivia znovu přistoupila k malému pískovišti na trávníku. Obcházel ho policejní fotograf a ze všech stran pořizoval snímky. Emeliino tělo odvezli. Olivia si to místo prohlížela. Oběti vraždy by měly ležet v kalužích krve na promoklém asfaltu, pomyslela si, ne mezi žlutými hračkami na prosluněném pískovišti. A především by to neměly být malé děti s šeredně zkroucenou hlavou.

S Fransem přijela k domu téměř ve stejné chvíli jako ještě jedna hlídka. Všichni se zarazili u vrátek, jako by nikdo nechtěl dál jako první, a pak pomalu došli k pískovišti, kde seděl Sebastian a v náručí pohupoval svojí mrtvou dcerkou. Judith stála těsně za ním a třásla se po celém těle. Ani jeden z nich ze sebe nevydal ani hlásku. To bylo první, co na Olivii zapůsobilo. Celá ta scéna byla jako zmrazený výjev z tragédie, němé zátiší hrůzy. Žádný policista se neodvažoval ticho narušovat, dokud Sebastian nevyrazil zoufalý, nelidský řev přímo k nebi. Pak se ta hrůzná scéna proměnila v místo činu s obětí a jejími rodinnými příslušníky a všichni věděli o něco líp, co mají dělat.

Olivia se od pískoviště vydala k lavičce. Přidřepla si před ochablou postavu. Věděla, že Judith dostala léky na uklidnění a že do nemocnice nechce. Ta nebožačka pozvedla hlavu a zadívala se na Olivii uplakanýma, ztracenýma očima, jako by se pokoušela získat nějaké vysvětlení. Olivia nevěděla, co by měla říct. Co se říká ženě, které právě zavraždili vnouče?

„Můžu vás odvézt domů, kdybyste chtěla.“

Judith odvrátila zrak k pískovišti, kde na pár minut nechala Emelii bez dozoru, aby vyřídila telefonát. Mohutný muž vedle byl Juditin přítel Curre. Obrátil se k Olivii.

„To by bylo fajn. Přijel jsem na motorce. Víte, kde Judith bydlí?“

„Ne.“

„Sama vím, kde bydlím,“ řekla Judith náhle a vstala.

Curre se postavil spolu s ní a objal ji kolem pasu.

„Mohl by ses taky svézt autem,“ navrhla Judith.

Curre přikývl a Olivia jim pokynula k silnici. Vydala se před nimi dvěma k vrátkům a otevřela je, aby mohli projít. Judith se těsně předtím, než vkročila do branky, otočila a znovu se zadívala k pískovišti. Hlava se jí začala zachvívat malými, maličkými otřesy.

„Pojď už, Judith.“

Curre vyvedl Judith vrátky a pryč k policejnímu autu. Právě ve chvíli, když nastoupili, se rozpršelo. Protentokrát se to hodí, pomyslela si Olivia. Slunce a smutek nejdou dohromady.

Judith Boelsdotterová bydlela v osadě Stora Görslöv. Tam měla svoje zahradnictví a svou kavárnu, hned v sousedství. Cesta autem z Arildu tam netrvala dlouho. Nejprve v autě mlčeli. Judith seděla vzadu, Curre ji držel kolem ramen a Olivia tu a tam kradmo na dvojici pohlédla ve zpětném zrcátku. Nebyla si jistá, zda se může zeptat na všechno, na co se chtěla zeptat. Na co se musela zeptat. Věděla, že někdy je opravdu rozhodující získat výpovědi co možná nejrychleji, než je prostoupí a potlačí jiné věci, ale nevěděla, jestli na to Judith dokáže odpovědět.

„Liv je v Thajsku.“

Ticho přerušila Judith a bylo s podivem, že se její hlas donesl až k přednímu sedadlu. Olivia nedokázala říct, zda se jedná o informaci namířenou k ní, nebo o čisté konstatování.

Ale chytila se toho.

„To je vaše dcera?“

Nikdo neodpověděl. Olivia věděla, že Emeliina matka se jmenuje Liv, ale už ne to, že je v Thajsku.

„Už byla informována?“

Olivia cítila, jak strašně formálně to od ní zní. „Byla informována“? To se chce schovávat? Nebýt osobní? A zatažená do toho?

„Řekli jí to,“ ozval se Curre.

„Dokážeš si ale představit, jak to je strašlivé! Muset se to dozvědět a být pryč! Skoro na druhém konci světa! Co jsem to udělala?!“

„Ty jsi neudělala nic,“ konejšil ji Curre.

„Ale měla jsem se o ni postarat! Vždyť jsem ji měla hlídat!“

Curre si k sobě Judith přitáhl a pohladil ji po tváři mokré od slz. Olivia její reakci rozuměla.

Rovněž si dokázala představit šok matky, když se dozvěděla, co se stalo. Nebo možná také ne. Existují hranice, kam až sahá lidská schopnost empatie, a ty tady pravděpodobně padají: jak se cítí matka, když se dozví o vraždě svého dítěte, se nikde nenašprtáte.

„Co dělá v Thajsku?“

Olivia se znovu ozvala hlavně proto, aby udržela rozhovor v chodu. Aby se dostala k dalším věcem. Ve zpětném zrcátku viděla, jak si Judith světle modrým rukávem osušuje obličej. Když odpovídala, bylo to znovu tišším hlasem.

„Je tam v duchovním centru, které tam vede jedna má přítelkyně. Liv se zajímá o meditaci a jógu.“

„Co dělá?“

„Pomáhá mi v zahradnictví.“

„Aha. A Sebastian?“

Judith neodpověděla, hlavou se opřela o Curreho prsa.

„Pracuje v chráněném bydlení pro přistěhovalce v Hässleholmu,“ odpověděl Curre.

„Nevíte, jestli předtím rodině někdo nějak nevyhrožoval?“

A bylo to venku. To, na co se určitě musela zeptat, to, co může vést k dalším, nutnějším otázkám. „Neviděla jste u domu někoho? Nějaké cizí auto na silnici? Jak dlouho byla Emelie bez dozoru? Viděla jste Sebastiana přicházet?“ K otázkám, které by měli vyšetřovatelé vražd pokládat postupně, ale na něž by ráda znala odpověď už teď.

„Na to se zeptejte spíš Sebastiana,“ navrhl Curre.

Olivia přikývla a zabočila k osadě Stora Görslöv. Za chvilku přijde o možnost se ptát. Právě se chystala položit další otázku, když ji Judith předběhla, tónem, jenž hraničil s šeptáním.

„Proč někdo zabije dítě?“

Lékař byl pětatřicátník, měl tenké, oválné brýle a na dolním rtu se mu hojil opar. Žena, jež seděla naproti němu, byla komisařka na kriminálce a jmenovala se Mette Olsäterová. Neměla daleko do důchodu a v poslední době shodila sedmnáct ze svých nedávných šestadevadesáti kilo, bohužel z donucení.

Začala trpět stařeckou cukrovkou.

Před čtyřmi měsíci během jedné schůze zkolabovala a museli ji odvézt do nemocnice. Tam došli k závěru, že má následkem znepokojivě nízké tvorby inzulinu katastrofálně vysokou hladinu cukru v krvi. Doktor, který se na ni z druhé strany stolu právě usmál, jí předepsal metformin, lék pro posílení tvorby inzulinu přímo v těle. Zatím to fungovalo. Její hodnoty se stabilizovaly a navíc opravdu shodila. Ne díky tabletám, ale díky vlastní dietě.

Lékař si sundal brýle na čtení a zadíval se na Mette.

„Jak se čistě celkově cítíte?“

„Dobře. Pořád jen čurám, kvečeru mám potíže se zrakem a unavím se, hned co se proberu.“

„Ale ubýváte na váze,“ usmál se lékař.

„Spíš bych řekla, že přímo ztrácím. Ano, ubývám na váze a je to fajn. Ale dává mi to zabrat.“

„Dieta?“

„Manžel miluje všechno, co teď nesmím jíst. Vlastně teď máme u stolu jen jednu věc společnou.“

„A to je co?“

„Tvrdý alkohol a víno.“

Mette narážela na fakt, že čistý alkohol a víno v rozumném množství snižuje hladinu cukru v krvi. Za to byl její muž Mårten velmi vděčný. Života si užíval a Mettinými spartánskými jídly trpěl. Ale troška alkoholu ulevovala útrapám, kterých byl svědkem. Navíc měl psychologickou výhodu, když začali diskutovat o její cukrovce. Mårten se několik let snažil Mette přinutit, aby zpomalila, aby se do každého případu, který přistál na jejím stole, nevrhala jako buldozer. Marně. Mette už byla taková, což z ní na kriminálce víceméně tvořilo legendu, a teď ještě cukrovka. Způsoboval ji totiž stres. Přinejmenším to si myslel přívětivý muž naproti ní.

„Pokud není dědičná, což nevylučuju, pak je docela běžné, že ji způsobuje stres.“

Řekl minule.

Mette v rodině žádné diabetiky neměla, a tak musela „stres“ přijmout. Bylo to slovo, kterému se co nejdéle pokoušela vyhnout, když Mårtenovi vysvětlovala, čím trpí a proč.

„Doktor si není úplně jistý,“ tvrdila.

„Takže to není stresem?“

„Proč by mělo?“

„Protože stres je docela běžný důvod, pokud to není dědičné.“

„A odkdy jsi na to odborník ty?“

Tím to haslo. Ale Mette rozuměla tomu, že tomu Mårten rozumí, a to ji trápilo.

Neměla ráda větu „co jsem říkal“.

Ale teď se Mårtena zbavila. Dočasně. Právě jemu a nejmladší dceři Jolene zamávala na rozloučenou na letišti Arlanda. Měli s blízkým rodinným přítelem, Abbasem el Fassim, namířeno do Marrákeše. Konečně bude moci být nějakou dobu sama, ve svém rouchu kajícnice. Navíc dopřávala Mårtenovi, aby si vychutnával všechno, co si sama musí odříkat, jenže naproti seděla hubenější, ale nebožejší osoba a lačně počítala každičký na česneku pečený bramborový plátek, který manželovi mizel v ústech.

„Tak vám přeju hodně štěstí!“

Lékař se postavil a napřáhl ruku. Mette mu ji stiskla. Hodně štěstí s čím?

„Myslíte s dietou?“

„Ano. Čím déle budete mít pod kontrolou jídlo, tím víc budete ubývat na váze a tím budou lepší i vaše hodnoty. Všechno spolu souvisí!“

Klišé, pomyslela si Mette.

Když vycházela skleněnými otáčivými dveřmi z nemocnice, pršelo. Zadívala se k parkovišti. Co teď budu dělat? Před půl rokem by jela přímo do lahůdek Hötorgshallen a naplnila si několik igelitových sáčků pamlsky ze všech koutů světa, aby ve velké kuchyni v Kummelnäsu překvapila svého muže. Teď tam muže neměla, zato měla cukrovku.

Vtom zazvonil telefon.

Volal kolega z kriminálky Oskar Molin. Zeptal se, zda už slyšela o té brutální vraždě na jihu ve Skåne, v Arildu. Neslyšela. Byla na letišti a v Nemocnici Jih a teď stojí v dešti u parkoviště a dívá se na sedmisetkorunový pokutový lístek.

„Možná nás zavolají na pomoc,“ řekl Molin.

„Proč by měli?“

„Mám takové tušení.“

Mette zavěsila a vzpomněla si na Olivii. Neleží Arild v jejím okrsku?

Než se vrátila na stanici v Höganäsu, večer už stačil zahalit krajinu těžkou jihošvédskou tmou. Olivia zaparkovala před budovou a všimla si, že na parkovišti stojí nezvykle mnoho aut. Posily, napadlo ji. Obcházení domácností, pátrání, výpovědi. Když vyšla po schodech, nahlédla do kuchyně. Byla tam spousta lidí. Pouze muži. Zhluboka se nadechla a vstoupila dovnitř.

S Fransem měla vlastní kancelář o kousek dál, a právě tam teď měla namířeno. Cestou nikoho nepotkala, všichni se zřejmě shromáždili v kuchyni. Kancelář byla prázdná. Svůj psací stůl měla přecpaný papíry a novinami, Fransův byl dokonale uklizený. Posadila se a nevěděla, jestli má napsat hlášení, nebo počkat, nevěděla, jak bude organizované vyšetřování. Na druhou stranu toužila po kávě a uvědomovala si, že ji najde v kuchyni.

„Jak ti to šlo?“

Otázku při vstupu do kanceláře vznesl Frans.

„Zavezla jsem je domů a pak jsem se ještě byla projet.“

„Kde?“

Olivia neměla dojem, že by mu na to musela odpovídat, a odešla k automatu na kávu. Kuchyně byla poměrně velká, jedna z největších místností na stanici, ale přesto tu teď nebylo k hnutí. Lidé seděli na židlích, na stolech, na lavicích, velká část jen v šedých nátělnících, mísil se zde zápach podpaží a žvýkacího tabáku. Když Olivia zvedala konvici, cítila v zádech pohledy ostatních a nemohla se zbavit dojmu, že rozhovory umlkly kvůli jejímu příchodu.

Ale dojem to byl mylný.

Za ticho nemohla ona, dost rychle si toho všimla, v místnosti panovala určitá chmurná atmosféra. Hovořil jen málokdo a z toho, co říkali, bylo patrné, jak se jich to dotklo. Víc mužů zde mělo k Anderssonovým nějaký vztah. Jeden hrál se Sebastianem florbal, další chodil s Liv na gymnázium, všichni byli zasaženi, emocionálně, bylo jim to vidět na výrazu tváře.

Olivia si z konvice nalila kapku dehtu a uvědomila si, že tu není mléko. Kávu bez mléka nesnášela, ale na světě se dějí i horší věci. Držela kelímek v ruce a přemýšlela, jestli se nemá vrátit, ale nálada v místnosti ji zaujala. Ve zdejší atmosféře, v téhle skupině lidí, bez ohledu na to, o koho šlo, byla jakási kolegiální tíha, všichni věděli, proč tu jsou a jaký úkol musejí vyřešit.

„Kdy přijedou vyšetřovatelé?“ zeptal se někdo.

„Jsou na cestě.“

„Z Helsingborgu?“

„Ne, ti měli plno práce s něčím jiným, jedou sem z Malmö.“

„Kdo to povede?“

„Sven Svensson. Je dobrej, ale strašně politicky korektní.“

„Jak to?“

„Myslím, že nás nepodporoval v té debatě okolo registru.“

Nebo si myslel, že ten registr je pěkná krávovina, projelo Olivii hlavou, ale neměla pocit, že by pro takovou diskuzi teď byla pravá chvíle. Ne tady, ne v téhle situaci. S touhle skupinou chlapů.

„Před časem jsem se Svenssonem dělal,“ ozval se jeden blonďák v civilu. „Je fakt zvláštní.“

„Jak to myslíš?“

„No, jak bych to řekl, je trochu výstřední. Na každou tiskovku si bere starý žlutý svetr bez rukávů.“

„A je pravda, že si vzal Dánku?“

„Ano.“

Velmi výstřední, pomyslela si Olivia, ale naznala, že účelem tohoto rozhovoru je vyhnout se řečem o tom, co je příliš obtížné. O vraždě tříleté holčičky. To dovedla naprosto pochopit.

Když hovor znovu utichl, Olivia odešla. Vrátila se k sobě do kanceláře a rozhodla se, že sfoukne hlášení. Prolétla fakta, která shromáždila ve svém poznámkovém bloku. Jména. Ke každému věk. Časové údaje. Posledním zapsaným údajem bylo, že Emelii Anderssonovou adoptovali v roce 2011 z Ghany.

Otevřela okno a vylila většinu kávy. Kdyby tam dole byl záhon, určitě by tam všechno uschlo, o tom byla přesvědčená.

„Chystáš se domů?“

Ve dveřích stál Frans.

„Ano.“

„Na kole?“

„Ano, proč?“

„Můžu tě svézt.“

„Proč jako?“

„Ale vždyť venku pobíhá nějakej šílenej vrah!“

„To není jisté.“

„Co není jisté?“

„Že bude pořád tady. Teď už by mohl být v Kodani nebo ve Stockholmu.“

„Nebo taky ne. To není jisté, ne?“

Olivia pokrčila rameny a vykročila ke dveřím. Frans jí ustoupil z cesty. Vydala se ke dvorku za stanicí, kde měla kolo, a všimla si, že Frans ji ve vzdálenosti několika kroků následuje. Prošla dveřmi a sestoupila ke kolu. Když na něj nasedla, viděla, že Frans stojí mezi zárubněmi.

„Tam u vás je tma,“ řekl.

„Ano.“

„A ty v tom domku bydlíš sama, ne?“

„Ano. To není problém. Ale stejně díky. Měj se!“

Zapnula si bundu, ve větru několikrát rychle šlápla do pedálů a zmizela ze dvorku. Frans se díval za ní.

„To není problém.“

Vypustila to z úst poměrně lehkovážně, hlavně proto, aby si Franse udržela od těla. Aby mu ukázala, že není měkká. Teď jede sama na kole a moc dobře si uvědomuje, že Frans měl naprostou pravdu. Emeliin vrah může být kdekoli. Nikdo neví, kdo to je, muž nebo žena, cizinec či někdo odsud. Může to být kdokoli, být kdekoli. Olivia očima přelétla temnotu po straně silnice. Do této chvíle si ranní zážitek z přírodní rezervace Kullaberg, pohyb, který tušila v jedné z dřevěných věží, nepřipouštěla a nepříjemný dojem, jenž se jí zmocnil venku v lese, se teď vrátil. Byl tam někdo? Šlápla do pedálů a pokusila se myslet na něco jiného. Nepomáhalo to. Před vnitřním zrakem se jí objevilo pískovišťátko, zoufalý otec s mrtvým dítětem v náručí, zvláštní ticho, když vešli na zahradu. Kde byl vrah v té chvíli? Někde v blízkosti?

Šlapala dál.

Čím větší rozestupy byly mezi pouličními lampami, tím jí tlouklo srdce rychleji. Poslední kilometr jela v černočerné tmě a ostrém protivětru a několik metrů před sebou měla jen mihotavé světélko z cyklistické baterky. Když zajela do jedné zatáčky, ohlédla se. Za sebou uviděla auto, v poměrně velké vzdálenosti, ale všimla si, že jede stejnou rychlostí jako ona. Už k domu neměla daleko, ale na kole jí to v protivětru určitě bude ještě čtvrthodinu trvat. Sleduje ji někdo? Ale proč by měl? Přímo před sebou zahlédla dva velké kamenné sloupy vrat, zprudka přibrzdila, odbočila a seskočila z kola. Přitáhla si kolo k sobě a schovala se za jedním sloupem. Auto se přiblížilo. Ona se držela mimo světla reflektorů. Když auto projíždělo kolem vrat, viděla, že je to Fransovo auto s Fransem za volantem. Na místě spolujezdce seděl v šeru ještě někdo. Veze domů někoho jiného? Proč tedy jede tak pomalu? Auto nechala projet, neupozorňovala na sebe. Když zmizela červená zadní světla, znovu vyšla na silnici. Chvilku kolo vedla, pak nastoupila a poslední kousek domů urazila v sedle.

„Doma“ pro ni byl velký dům postavený na přelomu století z šedého kamene, s rozlehlou zahradou obklopenou širokým, vysokým živým plotem. Na druhém konci zahrady stál menší bílý kamenný domek pro hosty. Ten si pronajímala Olivia. Měl dva pokoje a kuchyňský kout a dokonale jí vyhovoval. Majitelé byli právě ve Španělsku a Olivia se jim starala o poštu.

Nakoukla do schránky u branky a zjistila, že je prázdná. Branku za sebou zavřela a dotlačila kolo k domečku pro hosty. Majitelé velkého domu měli tu a tam nainstalované jakési nízké lampy na časový spínač, které přes trávník vrhaly matné světlo. Olivia opřela kolo o domovní zeď a vyndala si klíč ode dveří. Nemohla si pomoct, aby se neotočila a nezadívala se na vzrostlý, tmavý živý plot. Stále ještě slyšela Fransův hlas: „A ty v tom domku bydlíš sama, ne?“ Otevřela a vstoupila dovnitř.

Vtom si vybavila, co jí vypadlo z paměti.

*

Bývalé zelené panské sídlo patřilo na okraji Stockholmu, v Kummelnäsu na ostrově Värmdö, k těm impozantnějším. Nejen svou architekturou, ozdobnými řezbami, ale i polohou. Stálo na vršku s výhledem přes celou mořskou přístupovou cestu ke Stockholmu a kousek pěšky od koupacího mola a přístaviště.

Proto ale Olsäterovi svůj dům nemilovali, získal si je jedinečným interiérem. Nic v domě nebylo narýsované podle pravítka. Malé šestiúhelníkové místnosti se tu střídaly s tři metry vysokými sály, mezi schodišti a kouty se stáčely spíže, kuchyně se podobala moři řezeb a dlaždiček. Byl to interiér, který majitele inspiroval k mnohým výhodným koupím při nejrůznějších cestách po světě: dům neustále poskytoval prostor, kam se dalo umístit cokoli, na co narazili. Což časem vedlo k tomu, že místnosti byly přeplněné změtí exotických předmětů. Navíc měli pět dětí, z nichž už čtyři měly vlastní potomky, a všichni byli toho názoru, že dokud patříte do rodiny Olsäterových, dům je veřejným majetkem. Během dlouhých období fungoval jako komunita, kde může přezimovat příbuzenstvo.

Proto to Mette dnes večer tak překvapilo. Nebyla na to zvyklá. Byla zvyklá na hluk, smích, dupot, hudbu, děti a Mårtena. Teď bylo v domě naprosté ticho. Byla sama. Ani na to nebyla zvyklá. Co si pamatovala, Mårten byl vždycky poblíž, jako biologická součást inventáře. Velmi výjimečně, nejvýš párkrát v průběhu roku, někam sám odcestoval, ale to tu zůstaly děti. Nebo Mårtenova stařičká matka Ellen, která bydlela v podkroví. Ta je teď po smrti, Mårten je s Jolene v zahraničí a Mette zůstala ve velkém domě úplně sama. Nevěděla přesně, kde jsou všechny děti a vnoučata, ale v každém případě ne tady. Byl to pro ni zvláštní zážitek.

V prvních chvílích po návratu domů se procházela místnostmi a snažila se vychutnávat krásný pocit, že je tu ticho a prázdno, že tu kromě ní nikdo není. Moc dlouho jí to netrvalo. Když dorazila do kuchyně, kde se v domě většinou všichni scházeli, pocítila, jak strašně opuštěně to tam působí. Rozsvítila nad kuchyňskou linkou, z pastičky pod dřezem vyprostila zcepenělou myš, hodila ji do koše a nalila si sklenku vína.

To splňovalo podmínky diety.

Když se posadila k velkému matně lakovanému dřevěnému stolu a uvědomila si, jak ubohou nabídku skýtá její nákupní taška, málem se rozplakala. Takové to je, když je člověk sám? Co kdyby Mårten umřel? A Jolene se přestěhovala do chráněného bydlení? Dvacetiletá Jolene měla Downův syndrom. V poslední době mluvili o tom, že by chtěla zkusit bydlet sama, v chráněném bytě. Pro Mette to byla velmi traumatická diskuze. Rozuměla Jolene a samozřejmě chtěla, aby se pro ni zařídilo jen to nejlepší, ale i tahle mince měla svůj rub: Mette už nebude zapotřebí. Ne tak, jak tomu bylo v uplynulých dvaceti letech. Ty roky neobyčejně silně vymezily její roli a té se teď možná bude muset vzdát. Kdo ji bude potřebovat pak? Mårten? Ten ji nepotřebuje stejným způsobem jako Jolene. Je to její muž. Má jiné potřeby.

A může umřít. Vždyť mu táhne na sedmdesátku. Co by se stalo pak? Bude tu v kuchyni sedět sama v rouchu kajícnice a s lahví vína a několika minibalíčky bez cukru a jen stárnout? „V nejhorším případě můžete ztratit zrak.“ Lékař jí na její naléhání předestřel, co se v případě stařecké cukrovky může stát nejhoršího. Také může být slepá. Potácet se po tomhle nemožném domě s bílou holí a pokoušet se najít toaletu, aby si stihla posedmnácté dojít na malou.

Najednou se rozesmála.

Mette podléhala sebelítosti velmi zřídka. V podstatě byla mimořádně racionální, analytická a měla impozantní schopnost vidět problémy, které před ní vyvstaly, přísně objektivně. V práci na kriminálce. Teď se jednalo o její soukromý život. V té oblasti byla o něco mírnější.

Ale nakonec se tomu vždycky dokázala zasmát.

*

Zapomněla na vytrženou stránku z mapy.

Tu, kterou si strčila do kapsy, když nasedla na kolo na poloostrově Kullahalvön. Jak na ni mohla zapomenout? To proto, že se mezitím stala pěkná řádka věcí, pomyslela si a sundala bundu z háčku v předsíni. Mapa v kapse zůstala. Olivia přešla do malého obýváku a rozsvítila stojací lampu. Bylo tam krásné velké křeslo, které jí tam dali majitelé a do kterého se teď zabořila. Rozložila mapu. Byla velmi podrobná a pokrývala část Kullabygdenu. Na něm byl modrou propiskou zakroužkovaný jediný dům: zahradnictví Judith Boelsdotterové v osadě Stora Görslöv.

Olivia vzhlédla od mapy a pokusila se dát si to dohromady. Kdo tam tu mapu ztratil? Proč zakroužkoval právě Juditin dům? Vrah zavražděné Emelie? Byla to jen náhoda? Došlo jí, že stránka z mapy je důležitá pro vyšetřování, a vynadala si, že se jí dotkla. Vstala a našla plastové desky. Opatrně do fólie zastrčila mapu a položila ji na kulatý dřevěný stolek před křeslem. Otočila se, udělala několik kroků k oknu a vyhlédla ven. Přes trávník se rozlévalo tlumené, slabé elektrické světlo. Živý plot neviděla. Přešla ke stojací lampě, zhasla ji a vrátila se k oknu. Teď už nejsem tak na očích, pomyslela si. Co dveře? Zamkla jsem? Šla do předsíně zkontrolovat, zda je zamčeno. Zavřela ještě na zástrčku nad zámkem a znovu se vrátila k oknu. Delší dobu stála v naprostém tichu, pohroužená do vlastních myšlenek, a při náhlém pronikavém zazvonění sebou pořádně trhla a málem shodila na zem pokojovou rostlinu v květináči.

Byl to mobil.

Ležel v kuchyňském koutu. Při druhém zazvonění ho zdvihla a spatřila, že volá Mette Olsäterová. Přesně ten člověk, kterého teď potřebuju, pomyslela si a přijala hovor.

„Ahoj!“ pozdravila. „Je super, že voláš!“

„Proč?“

„Potřebuju si s někým promluvit.“

„Já taky.“

„Vážně? Stalo se něco?“

„Ne. Prostě jen tak. Jsi pracovně zapojená do té děsivé dětské vraždy?“

„Ano.“

Olivia vešla do obýváku a posadila se do křesla, aniž by rozsvěcovala lampu. Klidnější byla jen díky tomu, že slyší Mettin hlas v telefonu.

„Nebo jak se to vezme,“ dodala, „míří sem vyšetřovatelé z Malmö, já jsem jen pochůzkářka.“

„Takové mrhání zdroji.“

Olivia věděla, že Mette se moc nezamlouvá její služba v Höganäsu, mnohem raději by měla Olivii pod svými křídly ve Stockholmu. Ale k tomu nedošlo.

„Jak to tedy vypadá?“ zajímala se Mette.

„Zatím nevíme skoro nic, po pachateli není ani stopy, technici vypracovali zprávu, ale tu pošlou asi až přímo vyšetřující skupině.“

„Kdo ji povede?“

„Nějaký Sven Svensson.“

„Okurek?“

„To má být nějaká přezdívka?“

„Kdysi se mu tak říkalo. Tom a já jsme s ním dřív celkem často spolupracovali. Je schopný. Pozdravuj ho.“

„Budu.“

Ale nevím, jestli mám pozdravovat přímo „Okurka“, pomyslela si Olivia. Určitě tady, stejně jako všude jinde, platí přísná policejní hierarchie.

„Jaké tedy máš tušení?“ zeptala se Mette.

Mette Oliviina tušení, nebo spíš intuici, velmi respektovala, už je několikrát zavedla správným směrem, když pracovaly na něčem důležitém společně. Takže ten dotaz Olivii moc zvláštní nepřipadal.

„Nevím,“ přiznala, „zatím se mi zdá, že je to nějaký psychopat.“

„Proč?“

„Jaký jiný motiv by člověk mohl mít, aby zabil tříletou holčičku?“

„Mohla by to být nájemná vražda. Pomsta.“

„Pomsta za co?“

Šlo samozřejmě o řečnickou otázku, Mette o tom nemohla mít nejmenší představu.

„Jak vypadají jejich rodinné podmínky?“ zeptala se Mette.

„Právě jsme s tím začali. Matka teprve přiletí z Thajska.“

„Fajn. Takže se přikláníš k teorii, že to udělal nějaký psychopat?“

Olivia nechala otázku několik vteřin viset ve vzduchu, nevěděla, jestli má ventilovat to, o čem přemýšlela, když odpoledne jezdila sama po okolí v policejním autě. Jenže tohle je přece Mette.

„Možná jde taky o něco úplně jiného,“ začala.

„A o co?“

„Jde spíš jen o pocit. Lidé tu nejsou příliš naklonění přistěhovalcům.“

„To ne. Jak to souvisí?“

„Emelie Anderssonová byla adoptovaná, z Ghany, a její otec pracuje v přistěhovalecké ubytovně.“

„Chceš říct, že by ten motiv mohl být rasistický?“

„Nemám pro to vůbec žádný důkaz.“

„Jen tušení?“

Ano, vlastně ano, tušení, které se poprvé objevilo, když odpoledne projela kolem několika domů s červenými vlajkami se žlutým křížem, symbolem svobodného Skåne, jenž ji v myšlenkách dovedl ke zdejší silné základně Švédských demokratů a ještě dál ke skutečnosti, že tento kraj je největší baštou neonacistického hnutí Švédský árijský odpor. Byl to jen sled úvah, jenž nakonec vyústil v tušení.

„Ano, jen tušení,“ odpověděla Olivia.

„Dobře. Víš, že v případě potřeby nasadíme všechny svoje prostředky, abychom vám pomohli.“

„Neřekla bych, že místní policajti mají takovou radost, že sem přijede kriminálka.“

„To mají jen málokdy. Zvlášť když řešíme to, co měli vyřešit oni.“

Olivia se zasmála.

„Jak se vlastně máš ty?“ zeptala se. „To ty jsi zavolala, ne?“

„Mám se výborně. Mårten a Jolene jeli s Abbasem do Marrákeše, ale to víš, že ano?“

„To odjeli dneska?“

„Ano.“

„A ty se máš výborně?“

„Ano.“

Na několik vteřin se rozhostilo ticho.

„Polovýborně.“

„Takže jsi v domě sama?“

„Ano.“

„Chápu.“

To, co Olivia chápala, zůstalo nerozvedeno, měla za to, že Mette je osamělá a stýská se jí po rodině, jinak by nezavolala. Mette byla však jen výjimečně osobní, proto se zaměřila na tu vraždu. Občas je celkem průhledná, pomyslela si Olivia a současně byla za telefonát od ní vděčná. Zaplašil myšlenky na to, co se mohlo skrývat venku v živém plotě nebo se sem plížit po skoupě osvětleném trávníku.

„A jsi v kontaktu s Tomem?“ zeptala se Mette.

„Mluvili jsme spolu včera, chce si najít práci.“

„U policie?“

„Ne, jako správce nemovitostí.“

Potenciální správce nemovitostí stál opřený o strom ve stockholmské ulici Katarina Bangata. Bylo pozdě večer a do lezavého větru až na osamělé pejskaře nikdo nevycházel. Tom Stilton sledoval, jak se o kus dál viditelně podnapilá žena středního věku snaží nabrat do černého igelitového pytle řádně rozmazaný psí výkal. Tak sem jsme se dopracovali, pomyslel si a sjel pohledem k domovní fasádě naproti. V úrovni ulice tu bylo několik obchodů, až na jeden se v žádném nesvítilo. Šlo o malý antikvariát, který patřil Ronnymu Dánovi. Výkladní skříní Stilton viděl, že uvnitř je plno, a to nejen polic a stolů s knihami, ale také bezdomovců. Několik z nich znal z let, kdy byl sám člověkem bez přístřeší, například Bensemana a Arva Pärta, několik tváří bylo nových. Trochu ho zahřálo u srdce, když si všiml, že tam je i Muriel, mladá feťačka z Bagarmossenu, jež už tak mladá nebyla, ale stále žila.

Věděl, proč tam všichni jsou.

Ronny před několika měsíci rozjel projekt, který nazval Strava pro tělo i duši. Cílem bylo nabídnout bezdomovcům jídlo a pití výměnou za to, že si vyslechnou půlhodinové předčítání z toho, co Ronny považoval za „nepostradatelnou literaturu“. Ronny byl přesvědčený o síle literárních zážitků a doufal, že dohodnutá směna potravin a nápojů za chvilkové nasycení slovy a myšlenkami velkých mužů a žen změní jejich život. Ne všichni bezdomovci, kteří antikvariát navštěvovali, o tom byli přesvědčeni jako on, ale čerstvé sýrem a šunkou obložené housky s něčím k pití, kávou, čajem či sklenkou červeného, bylo-li libo, způsobily, že projekt se setkal s úspěchem. Přestože jste se nemohli pustit do konzumace, než Ronny dočetl.

Znal své pappenheimské.

Takže teď Ronny seděl ve velkém ušáku, nad sebou měl skloněnou vyrudlou stojací lampu a četl z debutového románu Larse Ahlina Tåbb s manifestem. Blížil se ke konci.

„,Najednou Tåbbovu kritiku patriarchálně-kapitalistické společnosti pochopila. Co představovala jiného než jakési abnormální plody mužského konání? Nebylo příliš zvláštní, že se z takové civilizace stalo něco tak mechanického, technického a bojechtivého. Člověk vzniká společně z muže a ženy. Nemělo by ke kulturnímu tvoření docházet za stejné spolupráce? Neměla by čistě mužskou kulturu a civilizaci nahradit nějaká lidštější, v níž se mužský a ženský prvek spojí v nedělitelnou jednotu?‘“

Ronny zaklapl knihu a vzhlédl ke svému rozervanému shromáždění.

„Tak co říkáte?“

Jako obvykle se rozhostilo ticho. Několik lidí čekalo na znamení, že se můžou zakousnout, další se pokoušeli připadnout na způsob, jak se vyjádřit. Ronny vyčkával. V poslední době stále častěji to, co četl, vyvolávalo neohrabané pokusy o diskuzi, první posluchač na základě textu, který vyslechl, odkazoval na vlastní zážitky, druhý se mu pokoušel přijít na kloub, třetí se pustil do prapodivných filozofických úvah.

To všechno bylo pro Ronnyho nebeskou manou.

Tentokrát se ticho vleklo zvlášť dlouho. Nakonec ho přerušil Arvo Pärt.

„Tåbb,“ ozval se. „Co je to za pitomý jméno?“

„Jmenuje se Tobias,“ vysvětlil Ronny.

Kdyby předtím Pärt poslouchal o něco pozorněji, pochopil by to ze čtení, ale Ronny na to radši neupozorňoval. Pärt se aspoň ozval.

„Co myslí těma plodama mužskýho konání?“

To promluvila slabým hlasem Muriel. Přišla o jeden horní zub a černou mezeru se pokoušela skrývat horním rtem. Vedla těžký život, to v antikvariátu věděli všichni. Musela prodávat své tenoučké tělo, aby dala dohromady dost peněz na to, díky čemuž mohla zapomenout, že se musí prodávat. Žila v krutém začarovaném kruhu.

„Myslí tím, že žijeme ve společnosti, kterou vybudovali muži, a že by se z ní stala lepší společnost, kdyby ji vytvořili ženy a muži společně.“

„Mluví vo rovnosti pohlaví?“ zeptal se Arvo Pärt.

„Ano, ale už v roce 1943.“

„Chápali tehdy lidi, vo čem mluví?“

„To nevím, ale v té době tu knihu četlo skoro sto tisíc švédských dělníků, dneska se dívají na televizní bingo.“

Ronny si ten komentář nemohl odpustit, i když byl irelevantní a přehnaný, na druhou stranu odrážel sklíčenost milovníka knih nad literárním úpadkem, který vévodí přítomnosti.

Stilton vyčkával venku na ulici, nechtěl se dát poznat. Z několika důvodů. Jedním z nich bylo, že už nechal bezdomovecký život za sebou, dalším, že nechtěl rušit. Věděl, že kdyby vešel dovnitř, odvedlo by to veškerou pozornost od Ronnyho čtení. Sám byl kvůli svému původnímu zaměstnání kriminálního komisaře výjimečný už jako bezdomovec a tato výjimečnost se ještě vystupňovala, když se dostal z ulice a dal svůj život jakžtakž do pořádku.

To bohužel nebývalo pravidlem.

Proto zůstal stát ve tmě a sledoval, jak se antikvariát pomalu vylidňuje. Poslední vycházel Benseman, velký sečtělý Norrlanďan, jehož před pár lety málem ubili. Dnes několik hodin v týdnu pracoval u Ronnyho. Co dělá ve zbylé době, nikdo nevěděl. Někdy se ho na to Stilton zeptá.

Ale ne teď.

Jakmile Benseman zmizel za rohem, vešel Stilton do antikvariátu a zavřel za sebou dveře. Ronny právě poklízel.

„Dost lidí dneska,“ řekl Stilton.

Ronny se otočil a přikývl.

„Možná by ses mohl taky někdy přijít podívat,“ odpověděl. „Kdy jsi naposledy četl něco normálního?“

„A co je ‚normální‘?“

„Slova s určitým významem. Myšlenky, které napadly někoho jiného, ale tebe zatím ne. Na to nejsi zvědavý?“

„Ne.“

Ronny trochu zavrtěl hlavou a nalil kapku červeného vína do velkého plastového kelímku.

„Víš, že jsem tyhle kelímky dostal zadarmo v samoobsluze v Östgötagatan?“

„Proč?“

„Skrytý sponzoring. Šéfovi obchodu se můj projekt líbí.“

„Chtěl jsi mi něco ukázat,“ řekl.

„Posaď se.“

„Co s ní mám dělat? Přečíst si ji?“

*

Pomohlo to.

*