Obsah

- PROLOG

- PRVNÍ DÍL

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- DRUHÝ DÍL

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- EPILOG

Kate O´Hara

ÚDOLÍ ILUZÍ

IKAR

Kate O´Hara

TAL DER ILLUSIONEN

Copyright © 2020 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,

Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

www.ava-international.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Alexandra Dohse / grafikkiosk.de

Jacket Illustration © by Artwork Alexandra Dohse, Trevillion Images Ildiko Neer, Arcangel / Ildiko Neer, Bridgeman Images, Mauritius Images/Alamy/Beth Dixson, shutterstock und PPP/Max Croy

Translation © 2022 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-249-4933-8

Pro Daphne, Kate, Sally, Moiru,

Emily a Lenu, moje velké hrdinky,

které vždycky budou mít

zvláštní místo v mém srdci.

„Hollywood je nádherný!

Kdo tvrdí něco jiného,

je buď blázen, nebo nudný.“

RAYMOND CHANDLER, 1941

PROLOG

ČERVEN 1910

Santa Ana vála už od ranních hodin z holých San Fernando Mountains dolů do údolí. Horký vítr, který člověku vysušoval hrdlo, přicházel z červené pouště Mojave. Vířil prach a hnal před sebou větvičky z mrtvých keřů. Krajina byla pustá, stromů tu bylo pomálu. Tu a tam se prosadilo několik sykomor a cypřišů, z uschlé trávy osaměle trčely agáve a kaktusy. Jinak tu rostl jen chaparral. Trnité koberce těchto nízkých křovin místy potahovaly sluncem vypálenou šedohnědou zem.

Pot stékal Frankovi z čela do očí, mžoural do ostrého poledního světla. Sluncem vybělené vlasy se mu lepily na lebku. Byly rozcuchané a pokryté prachem stejně jako plnovous, který si nechal před několika měsíci narůst, protože mu bylo jedno, jak vypadá. Toužil po vychlazeném drinku, přičemž by se zatím spokojil i velkým douškem vody. Ale jeho otlučená polní láhev byla prázdná, a to už dobře před hodinou. Od té doby nenarazil na sebemenší ves, kde by mohl zastavit a utišit žízeň. Nic než tahle pustá krajina, kde se tu a tam po několika mílích stranou silnice krčily pod vysokým nebem skromné obytné a hospodářské budovy chudých farem nebo rančů.

Vzduch nad silnicí měl skelný lesk. I když o silnici vlastně nemohla být řeč. V nejlepším případě šlo o písčitou cestu, o jízdní stopy koňských spřežení a zřejmě i několika automobilů v upečené špíně této pusté krajiny. Nesčetné díry, hrboly, příčné rýhy a kamenité úseky nedávaly zabrat jen jemu na tvrdé sedačce, ale i jeho černému maxwellu, kterého vystavil v uplynulých čtyřech letech a šesti týdnech útrapám mnoha tisíců mil. A ten mu to dal v poslední době pocítit častými poruchami.

Cesta stoupala, vedla nahoru k holému, kaňony zbrázděnému horskému hřebenu. Minul omšelý dřevěný ukazatel na pravé straně cesty. Bylo na něm už dost nečitelně napsáno Průsmyk Cahuenga 7 mil. A pro ty zcela nechápavé ukazovala vybledlá šipka na hory, ke kterým cesta stoupala. Jako by na tomto místě byla křižovatka ještě s jinými cestami!

Frank zařadil rychlost na nižší stupeň. Přinejmenším se o to pokusil. Ale převodovka odmítla sloužit podobně jako ráno. Praskalo to a křupalo, jako by mu chtěla uvolněná ozubená kola hodit na hlavu. Kvílivé skřeky mu pronikaly do morku kostí.

„Sakra, už zase!“ zaklel. Zůstat s poruchou motoru v téhle pustině, a navíc o svých třicátých narozeninách, to mu ještě tak chybělo!

Stoupl několikrát na tuhou spojku, trhl řadicí pákou a nakonec přece jen zarazil ozubené kolo do převodovky. Ale motor rozhodně nezněl dobře a najednou bylo vysušené hrdlo Frankovou nejmenší starostí. Na jedničku se vlekl nahoru do hor. Žádný vůz nepotkal, žádný se neukázal za ním, nikde nebyla živá duše.

No báječně! Můj první den v Kalifornii a ta kára pode mnou hrozí, že chcípne! pomyslel si zachmuřeně. Tak si svůj návrat nepředstavoval. Co ho jen přimělo k tomu, aby zase táhl na západ?

Od té doby, co opustil San Francisko, žil Frank ve svém voze. Nechal si do nákladního prostoru zabudovat sklopnou pryčnu, měl skládací židli, petrolejovou lampu, lihový vařič, pánev, kotlík na vodu a dva hrnce. K tomu taky nějaké příbory a dvě vědra, aby si mohl donést vodu a umýt se. To byla zhruba celá jeho domácnost.

Při svém bezcílném putování se dostal až vysoko do Wyomingu a Dakoty, delší dobu se taky zdržoval v Coloradu, Novém Mexiku a Arizoně. Velkým městům se důsledně vyhýbal, dokonce i ta menší objížděl obloukem nebo jimi bez zastávky projel. Spokojil se s provinčními hnízdy, do nichž ještě žádné kino nepřineslo němé filmy, a těch bylo naštěstí po celé zemi spousta. Jemu stačil hostinec napojený na elektrický proud, hala místního pohřebního ústavu nebo obecní sál, aby ukazoval své staré filmy. Většinou byla zvědavost větší než odpor k cizincům. A i když se tímto způsobem nedal získat žádný majetek, tak dal v průběhu svého asketického života přece jen něco dohromady. S výjimkou počátečního roku a půl, kdy se pokoušel utopit nesnesitelnou bolest a vinu v alkoholu. Právě ještě zavčas pochopil, že vysvobození není v sebezničení. Byly to hořké měsíce, ale uvědomil si, že pokud chce nadále žít – a to on chtěl – musí se naučit žít s vinou a bolestí. Cesta k tomuto poznání byla kamenitá a potíže, aby se podle toho taky den za dnem choval, ještě zdaleka nepominuly.

Ale přece jen dělal pokroky. Zatím uplynul týden bez mučivých nočních můr, kdy se propocený probouzel a znovu viděl, jak Florence, kterou si nikdy neměl brát, v jeho náručí vykrvácela – a s ní zemřelo i jejich nenarozené dítě. To se mu stávalo během prvních let téměř každou noc. Věděl, že vina ho bude provázet po celý život, někdy mučivě, někdy ne tak citelně. Milosrdné zapomnění ale pro něho rozhodně neexistovalo. A to platilo i pro Harriet, lásku jeho života, kterou tak trestuhodně prohrál. Jak by mohl zapomenout na lásku k ní? Bylo to stejné, jako by si chtěl někdo namluvit, že se dá zapomenout, když ztratí paži nebo oko.

Když vůz najednou zrychlil a motor v příliš nízkém chodu zařval, Frank se probral ze svých myšlenek. Projel průsmykem Cahuenga a nyní to šlo na druhé straně hory příkře dolů do dlouhého údolí. Několik mil před ním se objevila skupina roztroušených domů, a dokonce zahlédl i dvě skromné špice kostela.

Pokusil se zařadit vyšší stupeň, ale bez úspěchu. Převodovka vzdorovala všem řadicím pokusům, takže mu nezbývalo než jet dál na jedničku a doufat, že ho nezklamou brzdy. Bylo to už nebezpečně cítit po spálených brzdových destičkách, když konečně vjel do osady. I chladič vypadal, že mu brzy vypoví službu, zpod kapoty už stoupala pára.

Nekonečné citrusové a pomerančové háje a jiné ovocné plantáže se řadily k sobě. Několik skromných, spíš zanedbaně působících farem leželo v prašném poledním slunci. Tu a tam se objevil docela úhledný obytný dům, ale všechny byly tak roztroušené jako libovolně rozhozená hromada stavebních bloků.

Nápadná byla spousta pepřovníků a fíkovníků po obou stranách písečné cesty, která vedla do vsi. Objevil dokonce pár palem s unaveně svěšenými listy. Vcelku působila ves stejně ospale a neutěšeně jako spousta jiných osad, jejichž zakladatelé kdysi před sebou viděli velkolepou budoucnost, jen aby s lety dospěli k poznání, že naletěli na iluzi a šťastná budoucnost se usadila někde jinde.

Ke své obrovské úlevě objevil hned na okraji vsi benzinovou stanici. Přesně vzato šlo o osamělé čerpadlo před boudou z vlnitého plechu, která byla viditelně novějšího data. Stála ve stínu velké budovy podobné kůlně ze zvětralého dřeva, jejíž stěny ukazovaly nepřehlédnutelný sklon směrem, kterým vál zde převažující vítr. Nad vraty budovy byl ještě docela čitelný bílý nápis: McGregor´s Livery Stable, a pod tím čerstvou barvou dodatek: & Automobile Garage.

„Snad přece jen existuje milosrdný bůh,“ zamumlal Frank vděčně a zajel se svým kouřícím vozem před boudu z vlnitého plechu. Otevřenými vraty uviděl uvnitř ford se zvednutou kapotou. Před ní stál muž zády k silnici a skláněl se nad strojem. Frankův maxwell zatím vydal poslední zaskřehotání a zhasl, jako by motor věděl, že už se dál nemusí namáhat.

Frank si povzdechl, zvedl se ztěžka se strnulými údy z kabiny řidiče a postrčil si zaprášený černý filcový klobouk do zátylku.

Vytáhlý muž v olejem umazaném tmavě modrém overalu, z něhož vykukovala holá hruď, odstoupil od fordu a beze spěchu vyšel z boudy ven. Utřel si ruce do hadru a se zájmem se zadíval na stále ještě kouřící a po spálených brzdných destičkách páchnoucí nákladní vůz.

Měl kudrnaté rezavé vlasy a jeho obličej, v němž byly pozorné oči, byl posetý spoustou pih.

Frank ho odhadoval nanejvýš na dvacet let. Vlevo na hrudi overalu měl vyšité jméno Scott McGregor, i když ne právě zkušenou rukou. Podle různě velkých písmen a lehce šikmého seřazení se dalo odhadnout, že se asi sám chopil jehly a nitě. Což rozhodně nemluvilo proti němu, jak Frank usoudil.

„Znělo to jako poslední zachroptění, pane,“ utrousil posměšně, ale s veselým zábleskem v očích, jako by se už těšil na to, že maxwellu vdechne nový život. Strčil si zaolejovaný hadr do kapsy a vytáhl váček s tabákem.

Frank přikývl. „Obávám se, že převodovka je s konečnou platností v háji, o brzdných destičkách ani nemluvě. A chladič už další svařování nesnese. Dokážete to dát do pořádku, pane McGregore? Rozumíte těmhle benzinovým motorům?“ Poklepal na horkou kapotu svého maxwella.

„Tak jako můj otec koním a podkovám, a v tom se mu ani dnes nikdo nevyrovná,“ odvětil muž, ukázal hlavou směrem ke kůlně a otevřel váček s tabákem. Tady se rýsoval dobrý obchod, a ten se dal nejlíp domluvit při cigaretě.

„To rád slyším,“ řekl Frank a představil se.

„Bude to ale chvíli trvat, když musí převodovka ven, a taky potřebujete nový chladič, pane Maynarde. To se musím nejdřív podívat, které díly jsou třeba, a ty pak sehnat. A samo se to taky nedá dohromady. Takže budete muset počítat nejmíň s týdnem.“

Frank si povzdechl. „To je mi jasné. Tak dobrá, dejte se do toho. Potřebujete zálohu?“

Scott McGregor zavrtěl hlavou. „Stačí mi vůz a klíčky.“

„Dobře, pak doufám, že se do toho brzy pustíte.“ Frank se pátravě rozhlédl. „A kde tady najdu slušné ubytování?“

„Máme tu opravdu dobrý hotel, když máte nutný drobný,“ řekl Scott McGregor. „Není to daleko odtud. Jen po silnici dolů ke křižovatce, tam dole u hydrantu, a pak kousek doprava. Tam už to uvidíte.“

Frankova tvář se rozjasnila. „To je první dobrá zpráva tohoto dne!“ řekl a spontánně se rozhodl, že vůbec nebude hledat cenově výhodné ubytování. Kdy si naposledy dovolil ten luxus spát v hotelové posteli? To už bylo půl věčnosti. Taky vyhlídka na dobře zásobený hotelový bar, kde se podávají ledové drinky, byla příliš lákavá, aby mohl odolat pokušení.

Dal si do tašky z odřené hovězí kůže pár čerstvých košil, prádlo a co jinak ještě potřeboval. Taky své nejdůležitější filmové kazety přibalil. Pak vytáhl zpod pryčny dřevěný kufřík s kamerou Pathé, svým nejcennějším majetkem, a vydal se na cestu k hotelu.

Ale pak se přece jen ještě jednou zastavil. „Co jsem se vás chtěl ještě zeptat,“ otočil se k mechanikovi. „Jak se vlastně jmenuje tahle…“ Slovo díra si právě zavčas odpustil: „… ehm tahle vesnice?“

Scott McGregor se široce ušklíbl. „Vesnice? Člověče, my tu brzy budeme mít sedm set obyvatel! Když tak dál porosteme, budeme v příštím – nejpozději přespříštím tisíciletí opravdovou metropolí!“ oznámil ironicky.

Frank se zasmál. „A jak se tahle budoucí metropole jmenuje?“

Scott McGregor vytáhl sirku, škrtl s ní o kůži bot a zapálil si cigaretu. „Neviděl jste tu spoustu nádherných cesmín, holly trees, které tu všude rostou?“ zeptal se a zabafal. „Ty totiž daly naší vesnici jméno.“

Frank svraštil čelo, pokoušel se rozpomenout, rozhlédl se. „Holly trees?“ Zavrtěl hlavou. „Dosud jsem nezahlédl ani jednu jedinou.“

Scott McGregor s úšklebkem přikývl. „Taky neuvidíte. Přesto to tady naši do budoucna hledící otcové zakladatelé po nich nazvali!“ zavolal na něho a odhodil zápalku do špíny před boudou. „Přistál jste v překrásném Hollywoodu, pane Maynarde!“

Prašná cesta, která se jmenovala Cahuenga Boulevard a vedla do centra Hollywoodu, byla dlouhá. Frank se ptal, co asi přimělo správu obce nazvat tuto písečnou cestu plnou výmolů bulvárem. Procházel kolem stále dalších citrusových sadů, mezi nimiž se nacházelo stranou od silnice několik bíle natřených farmářských domů se skromnými přístavbami, ale veliké reklamní tabule se šťavnatým pomerančem a firemním logem Sunkist a reklamní nápisy California Fruit Growers Exchange, které se zvedaly podél silnice, už z dálky viditelné, výrazně převyšovaly počet obytných domů.

Nikoho nepotkal, žádný vůz se neukázal na bulváru ani neobjevil v některém sadu dělníky. Až na unavený štěkot dvou psů tu nebyla žádná známka života, a dokonce i ten štěkot rychle zase přestal, jako by to v tom poledním vedru nestálo za námahu. Ať už v této obci žil kdokoliv, musel se oddávat hlubokému odpolednímu spánku.

Pomalu mu ochabovaly ruce a začal pochybovat, že tu vůbec je nějaký hotel, který by alespoň částečně zasluhoval toto označení. Zřejmě měl ten Scott McGregor naprosto jinou představu o „dobrém“ hotelu než on. Podobně jako otcové města očividně měli taky vlastní definici bulváru.

Tak se připravoval na mizernou špeluňku, jakých v průběhu posledních let viděl až příliš mnoho, a to mu rozhodně nezlepšilo náladu. Konečně došel na křižovatku s hydrantem, kde měl odbočit doprava na Hollywood Boulevard. Kousek dál dole u silnice, kterou lemovaly pepřovníky s jemně zpeřenými listy a červenými bobulkami, narazil konečně na hotel. Prudce se zastavil v nepatrném stínu jednoho ze stromů, položil tašku a kufřík s kamerou na zem a nevěřil svým očím.

„Svatá makrelo!“

Mezi Highland a Orchid Avenue – obě stejně nedlážděné a špinavé cesty jako ty takzvané bulváry – zabíral hotel Hollywood celý blok domů a skýtal bezpochyby komfortní ubytování dobře pro stovku hostů. Byl postavený ve španělském koloniálním stylu, měl tři poschodí a byl bohatě vybavený balkony, arkýři a věžičkami. Červeno-bíle pruhované markýzy vrhaly stín nad všemi okny, dveřmi a balkony. Stín skýtaly i široké verandy pod přístřešky, které byly ozdobené kamennými květináči s červeně kvetoucími pelargoniemi. Pěstěná zahrada se svěžím zeleným trávníkem a kvetoucími záhony obklopovala rozsáhlý objekt.

Frank s tichým zasmáním vytáhl kostkovaný kapesník a utřel si upocený obličej. Bylo mu záhadou, jak toto ospalé hnízdo přišlo k hotelu, který mu připadal jako bílý slon uprostřed stáda zaprášených krav. Téměř ještě víc ho udivovalo, že byl zřejmě v provozu. V půlkruhové příjezdové cestě stálo několik kočárů, drožek a tři automobily.

Dlouho si tím hlavu nelámal. Proč by taky měl? Později se měl dozvědět, že bohatý stavební podnikatel jménem H. J. Whitley postavil hotel Hollywood v roce 1902 jako Country klub, aby přilákal kupce z blízkého Los Angeles, které svým ropným boomem a hospodářským vzestupem přitahovalo lidi ze všech částí země. Frankovi stačilo vědět, že si pár dní bude užívat ubytování se všemi příjemnostmi vznešeného hotelu, to si zasloužil. Naléhavě potřeboval pořádnou koupel a pár dobře chlazených drinků, i když ne nutně v tomto pořadí.

Hotelová hala, zdobená velkými temně rudými mexickými kachlíky s mírně šplouchajícím vodotryskem uprostřed byla pod vysokým, bíle natřeným trámovým stropem a byla nádherně chladná.

Frank se zapsal do návštěvní knihy, aniž se zeptal na cenu pokojů. „Zůstanu tu pár dní,“ sdělil recepčnímu, distingovanému muži s šedě melírovanými vlasy, v perfektně sedícím černém obleku, který si ho nepokrytě podezíravě prohlížel. „Kolik jich bude, to záleží na tom, jak rychle mi spraví pan McGregor automobil,“ dodal. A protože věděl, že nepůsobí právě dojmem zámožného obchodníka, položil na pult deset dolarů. „Myslím, že to by mohlo jako záloha stačit. Sdělte mi zavčas, kdy bude nutná další platba.“

Při pohledu na obě pětidolarovky nasadil muž okamžitě úslužný úsměv, což Franka neudivilo, odhadoval, že částka kryje přinejmenším čtyři přespání.

„Samozřejmě! To nebylo nutné, pane Maynarde,“ ujišťoval ho recepční, ale přesto rychle sáhl po penězích. Obratem vystavil účet a podal Frankovi klíč od pokoje. „Juan se postará o vaše zavazadla a uvede vás na pokoj, když dovolíte.“ Hned přivolal mladého hotelového sluhu v hezké livreji.

„Děkuju, ale já bych chtěl jít nejdřív do baru a o kufřík se postarám sám,“ odmítl Frank, když mu chlapec chtěl vzít dřevěný kufřík s kamerou, a dal mu do ruky cestovní tašku a deseticent jako spropitné, což vykouzlilo na chlapcově tváři zářivý úsměv.

Frankovi nešlo jen o Pathé, i když sama představovala hodnotu dobře tisíce dolarů, ale v prázdném místě pod plstí schoval i několik ruliček těžce našetřených bankovek. Proto neměl v úmyslu spustit poškrábaný dřevěný kufřík z očí.

Mladík mu ukázal, než odnesl jeho tašku na pokoj, cestu k baru. Frank rychle a natěšený na studené pivo sešel po chodbě dolů. Z jídelny zaznívaly tlumené hlasy, cinkot příborů a nádobí. Frank tam zběžně nahlédl, když procházel kolem. Bylo obsazeno přinejmenším půl tuctu stolů. Z baru proti němu vycházela skupina mužů středního věku. Podle solidního, ale venkovsky konzervativního oblečení a klobouků se širokou krempou v rukách se dalo soudit, že jde o obchodníky z okolí, zřejmě zámožné farmáře nebo rančery. Muži zmizeli v jídelně.

Bar ve stylu luxusní vinárny se zdál téměř prázdný. Jen dva muži seděli vzadu u pultu, jeden obtloustlý s růžovým obličejem, kterému nebylo víc než dvacet let, druhý měl statnou postavu se širokými rameny a byl spíš na konci třicítky či začátku čtyřicítky. Zatímco mladší byl oblečený ve špatně sedícím šedém konfekčním obleku a v košili bez límce, starší měl na sobě módní, i když pomačkaný lněný oblek pískové barvy a hnědou košili se stojacím límcem. Jeho tmavé vlasy byly nakrátko ostříhané a vypadaly jako hustý kartáč na boty. Obličej s ostrými rysy, huňatým knírem a kostnatým nosem vypadal jako vyřezaný ze dřeva, ale nepůsobil nesympaticky. To zřejmě způsobil jeho mladistvě živý pohled, který vyzařoval za velkými skly brýlí z hloubky jeho očí. Vedle něho na pultu stála sklenice martini, v jejíž jasné tekutině plavala oliva, a stříbrný šejkr, na jehož ledově chladném povrchu se perlily vodní kapky.

Ten obtloustlý měl před sebou zpola vypitou sklenici pomerančové šťávy. Držel v ruce tužku a zapisoval si, co mu starší diktoval. Když Frank vstoupil, zmlkl starší uprostřed věty.

Frak oběma zdvořile pokývl, postavil dřevěný kufřík vedle mosazné naleštěné nožní lišty a usedl na jednu z barových sedaček, přičemž dbal na to, aby dodržel odstup několika míst. Nechtěl působit dotěrně, zvlášť když muži zřejmě něco obchodně dojednávali. Nevšiml si dlouhého pohledu, který starší zaměřil na jeho kufřík s kamerou, protože to už se otočil na barmana a objednal si pivo. „Nejstudenější, jaké máte!“

„Není problém, pane. Nám dovážejí dvakrát denně několik bloků ledu,“ vysvětloval hrdě tmavovlasý barman, který byl stejně jako hotelový sluha Juan bezpochyby mexického původu.

Frank se nemohl dočkat prvního doušku chladného piva a zatím si zapálil cigaretu. Oba muži o pět sedaček dál se znovu pustili do jednání.

„Co přesně tedy má v tom telegramu být, Vergile?“ ptal se ten obtloustlý a netrpělivě klepal tužkou na zápisník.

„To se ptáš, když jsme dnes ráno téměř tři hodiny projížděli krajinou?“ opáčil posměšně ten starší s nápadnými brýlemi. „Copak nemáš oči v hlavě?“

„No ano…,“ ozval se trochu bezmocně obtloustlý mladík.

„Hergot, tak nebuď tak zabedněnej! Tohle je nejčistší ráj! Tady se prachy doslova válejí na ulici!“ prohlásil Vergil vzrušeně, sáhl po své sklence, vsrkl olivu s dobrým douškem martini a za žvýkání pokračoval: „Sděl Drexlerovi, že může zapomenout na Kubu a Floridu, protože jsme našli eldorádo.“

Frank potřásl hlavou. Tohle zaprášené hnízdo a eldorádo? Ptal se v duchu, jestli ten muž nepatří k oněm podivným domorodcům, kteří děravou písečnou cestu považují za bulvár a ves nazvali po stromu, který se tu široko daleko nevyskytuje. Pak přišlo pivo ve vysoké sklenici s tlustým sklem a bylo chladné a výborné a proteklo mu vysušeným hrdlem jako nápoj z fontány mládí. Teď byl se sebou a světem smířený. Ale věděl, že tenhle blažený stav nebude trvat dlouho. Na to ho pletivo z viny, bolesti a studu ještě stále příliš svazovalo, a byla otázka, jestli se z toho někdy dokáže osvobodit. Zvlášť když si to vysvobození nezasloužil.

Zatím si obtloustlý mladík dělal poznámky.

„Počkej! Udělej z eldoráda raději Valhalu,“ opravil se muž jménem Vergil. „To je zřejmě víc po chuti toho blázna do Wagnera.“

„Valhalu? Ale není to takový palác pro bohy a místo pro padlé válečníky a tak?“ namítl mladík.

„No a co? To je přece jedno, co přesně za tím vězí,“ smetl Vergil jeho námitku. „Valhala je prostě něco zvláštního, a o to přece jde! Drexler už pochopí, co se tím míní!“

Mladík pokrčil rameny. „Dobře, tak Valhala. Co ještě?“

„Samozřejmě musí bezodkladně vypravit na cestu zbytek štábu a nejraději rovnou i náš druhý tým. Ať ve Philadelphii strhne stany, ale tak nenápadně, jak jen to jde,“ diktoval Vergil. „A ať poukáže co možná nejrychleji peníze za starý bar, jinak nás ještě někdo jiný předejde a dohoda padne. Jenom nezapomeň jmenovat správný úřad Western Union v Los Angeles! Tam jich je teď totiž víc!“

„Už jsem si to zapsal, Vergile.“

Ten přikývl a obrátil do sebe zbytek martini. „A když už jednou budeš v Los Angeles, můžeš se taky hned postarat o to, aby přijeli Colin a Lester z County Jail. Teď už snad vystřízlivěli.“ Vytáhl tlustou ruličku bankovek, odpočítal jich několik a podal je mladíkovi. „To by mělo na kauci stačit. Zbytek dáš Lesterovi. To je jeho ještě zbývající týdenní mzda. Jeho kauci jsem z toho odpočítal. Ať ti na to dá potvrzení. A řekni mu, ať táhne k čertu. U mě ať už se rozhodně neukazuje. Tentokrát to myslím vážně, Colina si podám později. Tak, a teď se dej na cestu, Skinny!“

Frank se ušklíbl, když slyšel, že Vergil nazval svého dobře živeného spolupracovníka hubeňourem.

„Ještě klíčky od packarda,“ řekl mladík, když si sbalil tužku a zápisník.

„To nejde, vůz potřebuju sám,“ oznámil mu Vergil, sáhl po šejkru, aby si dolil martini. Ze stříbrné nádoby však vytekl do jeho sklenice jen žalostný zbytek.

„Ale jak se mám dostat do Los Angeles?“

„Přirozeně tramvají!“ řekl Vergil nedotčeně. „A pokud si dobře vzpomínám, zastávka Los Angeles Pacific Railroad je jen kousek po Highland Avenue dolů!“

„Ale tramvají to trvá do Los Angeles dobře dvě hodiny!“ protestoval mladík.

Vergil pokrčil rameny. „Kup si noviny, pro mě za mě třeba dvoje, a vychutnej si cestu do Valley,“ posmíval se.

„Nemohli bysme společně…,“ zkusil to mladík ještě jednou.

Tentokrát ho nenechal Vergil domluvit. „Tak na to zapomeň! Pojedeš tramvají! Nevím totiž, co bys dnes kromě těchhle dvou pochůzek měl vyřídit. A pokud se nemýlím, neplatím ti třicet dolarů týdně za to, abys mým packardem brouzdal krajinou a užíval si to, ale abys mi odebral pokud možno hodně práce – a především té obtížné. A teď konečně padej!“

Se zasmušilým výrazem sklouzl mladík z barové stoličky, dopil rychle sklenici šťávy, tiše si něco pro sebe mručel a opustil hotelový bar.

Frank se opět věnoval chladnému pivu a cigaretě a upadl do ponurých myšlenek. Bylo tolik otázek, které ho zaměstnávaly a na které pomalu musel najít odpověď.

O chvíli později ho z jeho přemítání vytrhl hlas z konce pultu.

„Něco proti tomu, když vám budu dělat společnost, kolego?“

Frank překvapeně pohlédl na Vergila. „Kolego?“

„No tak, jste přece jeden z nás,“ řekl Vergil s širokým úšklebkem, vzal svou sklenku a šejkr a přesunul se k němu.

Frank nechápal, co tím míní, a s výrazem nepochopení povytáhl obočí. „V jakém smyslu, smím-li se ptát?“

„Patříte přece k nezávislým jako já, nemám pravdu?“ Bylo to spíš konstatování než otázka, a navíc na něho Vergil spiklenecky mrkl, jako by spolu sdíleli tajemství.

„Nezávislost vystihuje můj současný stav dobře, to je pravda,“ odvětil Frank s nádechem sebeironie. Přesně vzato byla nezávislost mottem jeho života od té doby, kdy ve čtrnácti letech utekl od svého násilnického otce, naskočil na nákladní vlak do San Franciska a v zálivu se stal zlodějem ústřic. Tři roky vedl s přítelem Lennym tenhle stejně volný jako nebezpečně bezprávný život a noc za nocí riskoval krk. Divoká svoboda, která náhle skončila, když jejich člun jedné noci shořel a oni jen o vlásek unikli střelám pronásledovatelů. Jakkoliv tvrdě ho tehdy zasáhla ztráta člunu a dobrodružného života, tím víc byl později vděčný osudu za to, že ještě zavčas byl donucen k poctivé práci. Jinak by se jeho cesta nezkřížila a nesvázala s cestou pojízdného předváděče filmů Ezrou Silvermanem a kdoví, jak by pak probíhal jeho život!

„To jsem si přece myslel!“

„Mám to snad napsané na čele?“ zeptal se Frank, který zatím pochopil, k čemu jeho protějšek směřuje.

Vergil se zasmál. „Ne, ale tam dole!“ Ukázal prázdnou sklenicí v ruce na kufřík s kamerou. Na přední straně se blýskala oválná mosazná plaketa s vyraženým nápisem Société Pathé Frères - Paris. „Pathé je dobrá, ale u lidí ze syndikátu je zakázaná jako každá jiná kamera importovaná z Evropy nebo odjinud. Žádný z Edisonových zbabělců netočí s takovou, která není licencovaná od syndikátu.“

Frank opětoval smích, i když s hořkým podtónem. „To máte pravdu!“ Zažil na vlastním těle, co čeká od tlupy rváčů toho, kdo není ochotný platit Edisonově patentové společnosti. Žena jeho mentora a přítele Ezry Silvermana, kéž odpočívá v pokoji, dokonce zaplatila svým životem za to, že se nechtěl podvolit vyděračskému diktátu.

Thomas Edison, který ve své laboratoři nedaleko New Yorku zaměstnával dvě stovky techniků, vynalezl v osmdesátých letech minulého století kinematografii. Přesně vzato základy filmové techniky vyvinul jeho hlavní inženýr William Dickson. Edison o tom zpočátku neměl valné mínění a odmítl nahlásit patent i v Evropě. Sto padesát dolarů, které by k tomu byly zapotřebí, považoval za vyhozené peníze.

Když však zjistil, jak lidé blázní po blikajících krátkých filmech, změnil názor, založil patentovou společnost a nárokoval si monopol na filmový obchod. Žádal mastné licenční poplatky za kamery, syrové filmy, kopie a projektory. Dokonce požadoval licenční poplatky za právo předvádět filmy, které navíc vzhledem k délce a jiným zvláštnostem podléhaly jeho monopolu. Kdo se jako nezávislý filmový producent, půjčovatel nebo majitel kina nechtěl podřídit vyděračským smlouvám a opatřil si na černém trhu importované syrové filmy, kamery a projektory, toho pronásledovala Motion Picture Patent Company s neúprosnou tvrdostí. Po žalobách a podobných zastrašovacích pokusech následovalo rychle surové násilí. Syndikát, jak většina nezávislých nazývala Edisonovu patentní společnost, svými špicly vypátral studia nezávislých a posílal na ně přepadová komanda. Tito rváči rozbíjeli baseballovými pálkami nelicencovaná kina a studia a zmlátili často i filmové týmy a herce.

Frank zamáčkl cigaretu a odsunul kufřík s kamerou stranou, aby nestál Vergilovi v cestě. „Máte ostré oko, to se musí nechat.“

„Což je zřejmě jeden z mála předpokladů pro kameramana. Nu ano, přesně vzato jsem i vedoucí studia, autor gagů a nosič kulis, jak to tak u malé filmové společnosti zkrátka chodí,“ řekl Vergil, postavil sklenici a šejkr a napřáhl ruku. „Vergil Hall z Centurio Film Company. Těší mě, že jsem se s vámi seznámil, pane…“

„Frank Maynard.“ Frank uchopil jeho ruku.

Vergil Hall se posadil vedle něho. „Smím vás pozvat na drink, pane Maynarde?“

Frank chvíli váhal. Jeho sklenice byla téměř prázdná, ale jeho žaludek taky.

Vergil Hall pochopil váhání jako povzbuzení. „Pojďte, napijte se ještě se mnou. Člověk tady venku nepotká každý den kolegu. A já vždycky říkám, že to málo, co sním, můžu stejně dobře i vypít,“ zažertoval a mávl na barmana. „Alvaro, dej tady tomu gentlemanovi pivo a mně ještě jednou totéž.“

Barman přikývl a pustil se do práce.

Vergil Hall se obrátil znovu na svého domnělého kolegu. „Jste tady z té krajiny, pane Maynarde?“

Frank, který právě dopil svou sklenici, se málem zakuckal. „Bože chraň! Vypadám snad jako venkovan?“

Vergilův pohled putoval od Frankových odřených bot přes temně modré kalhoty z hrubé tkaniny a propocenou kostkovanou bavlněnou košili, jaké se najdou v každém farmářském obchodě, krátce se zastavil na rozcuchaném, zaprášeném plnovousu a přejel po opáleném obličeji s modrýma očima k zřetelné jizvě nad levým obočím a nahoru k světlé hřívě, která byla vybledlá od slunce.

„No, když mám být upřímný, vychází z vás jistý…,“ krátce se zarazil a pak s širokým úšklebkem pokračoval: „… nu ano, jistý rustikální šarm. Jen ty Woodbines k tomu tak docela nepasují.“ Ukázal na jeho zelenou krabičku cigaret. „Není zrovna pravděpodobné, že by zdejší lidi kouřili tyhle drahé britské věci.“

„Vám ale vážně nic neujde, co?“ zasmál se Frank uznale. „Nuže, pocházím od San Franciska a jsem zapřisáhlý Kaliforňan, i když v poslední době s malým kontaktem k prádelnám a holičstvím. Což ale míním definitivně v nejbližších dnech napravit.“ Přitom si přejel po plnovousu. Bylo skutečně načase, aby tohle divoké houští zmizelo.

„Vida, tak vy pocházíte od San Franciska, zajímavé. A co vás zaválo do překrásného Hollywoodu?“

„Porouchaná převodovka, zničené brzdné destičky a děravý chladič. Měl jsem štěstí, že jsem ještě dokázal přejet průsmyk Cahuenga,“ odpověděl Frank. „Teď jsem uvízl tady zřejmě na týden, jestli ne na delší dobu.“

„To je přirozeně smůla – a zřejmě taky dost nákladná,“ řekl Vergil soucitně.

„Ano, to se taky obávám.“

Barman přinesl drinky a oni si krátce přiťukli.

Frank se pořádně napil a setřel si pěnu z úst. „Dovolíte, abych se teď já na něco zeptal?“

„Jen do toho, vystřelte.“

„Když jste předtím mluvil s vaším asistentem, nemohl jsem jinak, prostě jsem zaslechl, aniž bych…“

Vergil jen mávl rukou. „To nebylo nic, co by mělo probíhat pod pečetí mlčenlivosti. A už vůbec ne, když i vy jste nezávislý. Takže, co chcete vědět?“

„Především, co vás přimělo k tomu, abyste tuhle bohem zapomenutou krajinu nazval rájem.“ Frank sáhl po cigaretě. „Podle mě by to taky mohl být konec světa, kdyby v téhle díře nestál tenhle feudální hotel.“

Vergil se zasmál. „Ale to je přece pro nás nezávislé filmové producenty právě to rajské na tomhle místě! Hollywood je ideální neznámá končina a je tak daleko, jak jen je možné od východního pobřeží, kde se koncentruje obchod a kde Edisonův syndikát rozhodil své sítě špionů a rváčů!“ ujišťoval ho Vergil vášnivě, aby si pak zasmušile povzdechl: „Už jste někdy pracoval na východním pobřeží?“

Frank zavrtěl hlavou. „Ještě jsem se ze západu dál nedostal a ani po tom netoužím.“

„Pak vám povím, jak vypadá naše studio ve Philadelphii! Jako proklatý vysoce bezpečnostní trakt, s kontrolou průkazů, několikanásobně uzamčenými dveřmi a jinými bezpečnostními opatřeními, a navíc je navenek nákladně maskované!“ Praštil pěstí do pultu, až se sklenice a šejkr roztančily. „To všechno, abychom se chránili před špiony a tlupami rváčů syndikátu, obrovské náklady, i finanční! Ale ani to vždycky nepomůže. Opravdu nebezpečné to je, a to vám jistě neříkám nic nového, když chceme udělat snímky venku. Nemůžeme přece každý proklatý film natočit jen ve studiu! Co se potom musí dělat, abychom zamaskovali tým a ochránili vybavení! Ale nemůžu natáčet každou venkovní scénu dírou v obřím sudu, v bedně, v šatní skříni nebo v nějakém zamaskování nenápadně na povoze či někde jinde. To natrvalo prostě nejde.“

„To tedy znamená, že chcete své studio ve Philadelphii zrušit a nadále točit tady na západě?“ usoudil Frank s rostoucím zájmem.

„Na to můžete vzít jed!“ Oči za skly velkých brýlí nadšeně blýskaly. „Vždyť se tady v kraji porozhlídněte! Máte tu všechno, co potřebujete! Neuvěřitelně rozmanitá krajina, která člověku dovolí produkovat nejrůznější druhy filmů. V horách a kaňonech můžeme točit westerny a dobrodružné příběhy, v pouštích nahrajeme orientální příběhy a pohádky à la 1001 noc, blízké pláže jsou ideální pro romantické látky a pirátské příběhy. Kromě toho je tu spousta rozpadlých misijních domů a ruin, s kterými se dá ledacos počít, ty nahradí drahé kulisy a ve filmu taky ještě tisíckrát líp vypadají. A pak to fantastické počasí! Tady můžeme točit skoro po celý proklatý rok!“ Byl tak vzrušený, jako by vyhrál v loterii hlavní cenu, a ve svém nadšení se nedal zabrzdit, jen to ze sebe chrlil. „Jižní Kalifornie má v průměru dobře tři sta dvacet slunečných dní za rok. Naproti tomu ve Philadelphii, Chicagu a jinde na východě je to v nejlepším případě dvě stě slunečných dní, a to máte jen několik málo hodin skutečně dobré světlo na natáčení. To pak ani moc nepomůžou tyhle nové karbonové obloukové světlomety. Nehledě na to, že jsou těžké, proklatě drahé a náročné na údržbu. Bez dobrého elektrikáře a tučného rozpočtu to tam vůbec nejde. A tohle všechno tady odpadá, protože světla je pod tímhle nebem skutečně dost! No, chápete teď, proč jsem mluvil o ráji?“ Zářil celou tváří a hodil si do úst olivu.

Frank se zatvářil překvapeně. „Musím přiznat, že jsem Hollywood a okolí dosud neviděl z téhle perspektivy. Ale to, co říkáte, mi ledacos vysvětluje.“

„Kromě toho jsme tu daleko z dosahu syndikátu,“ pokračoval rozjařeně Vergil, viditelně ovlivněný svým dalším martini. „A než ti krvežíznivci na východním pobřeží vyčmuchají pečeni a všimnou si, že se sem stahuje stále víc producentů, bude příliš pozdě. Nevydají se na západ, ani se tu nebudou chtít usadit. Navíc doufám, že ty žaloby proti Edisonově patentní společnosti pak konečně budou rozhodnuty ve prospěch nás nezávislých filmových producentů!“

Frank zkrabatil čelo. „Tak to doufejte. Ale co vám dává takovou jistotu, že k tomu exodu dojde?“

Vergil poživačně srkal martini. „Přál bych si, abych si mohl nárokovat to, že jsem objevil Hollywood a krajinu kolem Santa Monica Mountains jako ideální místo k natáčení.“

„Komu tedy za to přísluší vavříny?“

„Myslím, že našemu kolegovi Williamu Seligovi z Polyscope Film Company v Chicagu. Ten už v minulém roce se svým štábem tady v krajině natočil film. A už si naproti v Edendale, to je podobná díra na severozápadě od Los Angeles, dokonce zřídil studio. Nic velkého, ale přece jen. Kromě toho je tu ještě ten mazaný Němec, Carl Laemmle z Universalu. Ten vede už léta se svou půjčovnou filmů zarputilou válku proti syndikátu a přešel v nedávné době taky mezi filmové producenty. Jak jsem slyšel, poslal už své skauty sem do Valley, aby tam prozkoumali situaci pro filmové studio.“ Tázavým pohledem ukázal na krabičku Woodbines a obsloužil se, jakmile mu ji Frank přisunul. „Říkám vám, tady je to pravé místo. Já to doslova cítím. Za krátkou dobu se v Hollywoodu a okolí usídlí celá řada filmových studií. A Centurio bude jedním z prvních!“

„Tak to vám přeju, aby to skutečně vyšlo tak, jak doufáte,“ řekl Frank a nechal hrdlem protéct poslední studený doušek piva. Cítil působení alkoholu. Byl nejvyšší čas, aby pro změnu něco snědl. Vůně, které při procházení kolem jídelny cítil, byly skutečně lákavé.

„A jak je to s vámi, Franku?“

„Co by mělo být?“

„Nemáte chuť se tady do toho pustit hned od začátku?“

Na Frankově tváři se zračilo ohromení. „S čím bych se tu měl do čeho pustit?“

„Není to nasnadě? Pojďte do Centuria! Nabízím vám práci v mém filmovém štábu. Potřebuju naléhavě druhého kameramana. Zřejmě jste zaslechl, že dva z mých lidí sedí v County Jail u Los Angeles v cele, aby vystřízlivěli.“

Frank se usmál tomu, že ho Vergil pokládá za kameramana, a přikývl. „Ano, a váš asistent, ten baculatý Skinny,“ při té přezdívce se bezděčně zasmál, „je teď na cestě k nim s kaucí.“

Vergil pokrčil rameny. „Tu přezdívku jsem mu nedal já. Tu už si přinesl s sebou, když ke mně přišel. Ale kdo má příjmení Skinner, ten se přezdívky Skinny jen tak nezbaví.“

„Ano, to je asi jako přírodní zákon,“ souhlasil s ním Frank.

Vergil udělal netrpělivé gesto. „Ale vraťme se zpátky k mým lidem Colinovi a Lesterovi. Ti dva se včera večer pořádně opili a vyprovokovali rvačku v hospodě. Rozdali si to s dělníky z vrtné čety na ropných polích dole ve Valley. To jim právě neprospělo.“

„To si umím představit.“

„Ale to je jedno. Rozhodně byl jeden z těch dvou, Lester, dosud mým druhým kameramanem. Vlastně schopný chlapík u kliky, ale bohužel taky hodně vznětlivý, a navíc jeden z těch, co visí na láhvi.“

„Explozivní směs.“

Vergil zasmušile přikývl. „Ten chlap mi už zkazil nejeden natáčecí plán, protože byl opilý nebo zapletený do jiných problémů. Já ho už dost často varoval, že ho vyrazím, když se konečně nedá dohromady. Zřejmě to bylo k ničemu. Teď jsem s ním skončil, to jste asi taky slyšel.“ Předklonil se. „Tak co bude, dáte se ke mně? Zaplatím vám dobrou týdenní mzdu!“

„Vaše nabídka mě ctí, ale je to zřejmě omyl. Já filmování nerozumím, tedy natáčení a ovládání kamery,“ sdělil mu Frank.

Vergil se zatvářil nevěřícně. „Ale Pathé…“

„Tu jsem zdědil od svého mentora a partnera. My jsme provozovali něco jako mobilní kino, jezdili jsme kolem Sanfranciského zálivu z místa na místo a v kůlnách, stanech a jiných improvizovaných prostorách jsme ukazovali naše filmy. Co Ezra zemřel, provádím tenhle putovní cirkus sám.“ Zamlčel, že po Ezrově smrti v San Francisku otevřel během krátké doby tři dobře prosperující kina a vlastnil čtvrté, téměř renovované filmové divadlo. Stejně jako nezmínil, že v dubnu před čtyřmi roky při tom zlém zemětřesní a následujících požárech během několika hodin o všechno přišel. Nejen o svá kina, ale o mnohem víc, o něco nesrovnatelně drahocennějšího, což se ani nejtěžší prací nedalo nahradit. O této nenahraditelné ztrátě už vůbec nechtěl mluvit. „A když mě teď omluvíte – myslím, že musím nutně něco sníst.“

„Počkejte! To nevadí, že nemáte zkušenosti s natáčením!“ přerušil ho Vergil rychle a přiznal: „Já nepotřebuju jen druhého kameramana, ale i druhou kameru! Protože ta, s kterou pracoval Lester, patří jemu. Tedy, vezmu vás i bez zkušeností, platí?“

„Cože? To má být vtip?“

„Ale vůbec ne! Bože, tu trochu znalostí a techniky, kterou potřebujete pro natáčení, vás naučím obratem ruky,“ ujišťoval ho Vergil. „Jediné, co je skutečně nepostradatelné, je klidná ruka a abyste mohl pravidelně točit klikou. Jak je to s vámi, máte klidnou ruku?“

Frank pokrčil rameny. „Myslím, že ano.“

„Podíváme se na to. Tady, vezměte tu krabičku sirek. Tu si dejte mezi ukazováček a malíček a pak natáhněte paži před sebe!“

Frank se zasmál. Ten člověk to myslel skutečně vážně. „Vy jste blázen,“ řekl, ale přesto udělal, co Vergil chtěl.

„No vida!“ zvolal Vergil vítězoslavně. „Ani nejmenší zachvění, ruka klidná jako ruka mrtvého. A to po dvou velkých pivech! Jste přijat, Franku!“

„Tak jen pomalu!“ Frank zvedl odmítavě ruce, ale potají ho přece jen stále víc zajímala Vergilova překvapivá nabídka. Už čtyři roky táhl neustále od místa k místu. Zpočátku to bylo požehnání, protože ho to i fyzicky silně vyčerpávalo a pomohlo mu to v noci usnout. Ale proti tomu, co ho trápilo hluboko v srdci, nebylo tělesné vyčerpání natrvalo žádným lékem. Už dávno poznal, že před vinou, bolestí a studem nemůže uprchnout tím, že nechá co možná nejvíc mil mezi sebou a San Franciskem, když sám potáhne zemí a nikde nezůstane déle než jeden dva dny. Byl unavený, fyzicky a duševně, a bezcílné potulování se mu už omrzelo. Co potřeboval, byl úkol, který od něho něco vyžadoval, perspektivu. A tu mu Vergil nabízí. Proč tedy ne?

„Co je, proč váháte? Neříkal jste sám, že jste tu přistál poprvé? A neznělo to tak, jako byste neměl pro nejbližší budoucnost nějaké závazky a pevné plány, nebo se mýlím?“

„To máte pravdu,“ připustil Frank. Ve skutečnosti neměl co ztratit, a proto to bylo ještě lákavější.

„Proč váháte? Přijměte mou nabídku a zjistěte, jestli se vám práce za kamerou líbí. Když vám to nebude po chuti, tak toho prostě zase necháte a vrátíte se k tomu, co jste dělal dosud,“ domlouval mu Vergil. „Finančně to určitě nebude vaše škoda!“

Franka se zmocnilo nevysvětlitelné vzrušení. Zapálil si cigaretu, aby se zbavil nervozity. „A co přesně to znamená?“

Živé jasné oči za skly velkých brýlí se vítězoslavně rozsvítily. Vergil věděl, že získal druhého kameramana pro svůj štáb. Teď už šlo jen o detaily. „Konečně kladete správné otázky! Zaplatím vám padesát dolarů týdně! A k tomu navíc diety.“

Padesát dolarů týdně! To bylo víc, než obyčejný dělník přinese domů za měsíc. Především to bylo víc jak dvojnásobek toho, co mu průměrně vyneslo bloudění po vsích. Proto měl co dělat, aby na sobě nedal znát radostné překvapení. Dokázal dokonce vykouzlit nerozhodný výraz, jako by ta nabídka nezněla příliš lákavě.

„Kromě toho můžete první čas spát u nás v taverně,“ přidal Vergil ještě rychle ke své nabídce hodnotný bonus. „Nad starým výčepem je jedna komora volná.“

„V jaké taverně?“

Vergil se hrdě zasmál. „Hospoda jako filmové studio, to má přece něco do sebe, ne? Je to dole na konci Grover Street. Pronajal jsem ji pro Centurio. Ten krám je už delší dobu zavřený, protože zřejmě nebylo dost zákazníků, kuchyně byla pod psa nebo bylo pivo kyselé, kdoví, možná taky všechno dohromady? Ale jako produkční kancelář prázdná hospoda prozatím vyhovuje. Kůlny na velkém zadním dvoře se dají snadno proměnit ve studia, a přitom nebudeme muset jako na východě stavět hříšně drahé skleněné střechy, abychom měli dole dost světla a byli chránění před větrem a deštěm! Tak teď už si plácněme, Franku!“

Frank nechal uběhnout dlouhý okamžik, pak odpověděl: „Řekněme šedesát na týden. Přece jen přináším vlastní kameru.“

„Poslechněte, ale padesát…,“ namítal Vergil.

„… byla tedy první nabídka. Což znamená, že je tam ještě dost vzduchu nahoru,“ vpadl mu Frank do řeči. „Jsem si jistý, že Lesterovi jste platil víc než padesát.“

Vergil přivřel oči a zatvářil se zasmušile. „Člověče, jste si jistý, že nejste tajně na výplatní listině syndikátu, který chce teď tímhle způsobem zruinovat nás nezávislé?“

„Šedesát, a jsem váš druhý kameraman,“ trval na svém Frank a napřáhl k němu ruku. „Souhlasíte?“

„Jste tvrdý pes, Franku Maynarde! To je čisté vydírání! Ale to se vám vrátí! Já se postarám, abyste si odřel prsty na klice!“ odpověděl Vergil s hranou zasmušilostí a pak si se smíchem s Frankem plácl. „Dobrá, šedesát, ujednáno!“

Najednou se Frank cítil víc než jen přiopilý. Zmocnila se ho lehká závrať a v jeho žaludku se hlásil odporně mdlý pocit. Přijal místo jako kameraman. On a kameraman! To je šílené! Absolutně šílené! Co to do něho k čertu vjelo? To může skončit jen jako blamáž, jako naprosté fiasko, nebo?

PRVNÍ DÍL

1911–1914

1

Bylo ještě časné ráno, ale první paprsky zářijového slunce už přejížděly po mírně zvlněném pohoří Napa Valley, kde poklidnou krajinu určovaly protáhlé vinice, temné dubové lesy a ospalé vesnice podél Napa River. San Francisco na druhé straně obrovského otevřeného zálivu se zdálo být vzdálené nejen několik tuctů mil, ale byl to docela jiný svět.

Opatrně, aby neprobudil svou ženu, se Jordan Shaw posadil v posteli. Harriet ještě hluboce spala. Na Seven Oaks, na čtrnáctihektarovém venkovském sídle jeho ovdovělé tety Agnes Whittakerové, bylo zatím ticho. Sedm starých virginských dubů se sukovatými kmeny a široce rozvětvenými korunami dalo sídlu jméno. Jako strážci, kteří v letním vedru dávají blahodárný stín, obklopovaly staré stromy prostorný dům s velkými okny, s lahvově zelenými okenicemi a zastřešenou terasou kolem celého domu, který trůnil na pahorku.

Avšak ranní ticho už nebude dlouho trvat, to Jordan věděl. Už brzy přijde nahoru alejí starý Chang se svým vesele štěbetajícím příbuzenstvem, samými zkušenými sběrači hroznů, a pustí se zase v rozsáhlých vinicích do práce. Na rozdíl od většiny jiných farmářů a statkářů nenajímala teta Agnes v době sklizně žádné migrující dělníky, ani nestlačovala nestydatě mzdy, jak to dělali mnozí, protože putující dělníci byli chudáci, téměř bezprávní, a dali se snadno připravit o spravedlivou mzdu. Ona platila férovou cenu, i když tím snižovala svůj zisk. A vždycky nechala přicházet Changa a jeho příbuzenstvo dole z vesnice, jak už to dělal její muž Geoffrey. Taky ještě nikdy nepřešlo přes její rty posměšné Chinks nebo šikmoocí, jak mnozí obyvatelé země obvykle Číňany nazývali.

Paprsek světla se prodral žaluziemi, putoval přes postel a padl na překrásné Harrietiny vlasy, rozprostřené na polštáři. Bylo to, jako by světlo padalo na hedvábí. Harriet ležela na boku, k němu zpola obrácená. Přikrývka, kterou ve spánku odstrčila, jí sahala jen k bokům.

Jordan na ni hleděl plný lásky a žádosti. Něžně jí odhrnul pramen vlasů z tváře. Byla tak mladá a štíhlá jako proutek ve svých sedmadvaceti letech, vůbec ne jako matka brzy pětiletého syna! On sám byl téměř o deset let starší, a mnohdy se obával, že mezi nimi leží víc než jen těch deset let. Ještě stále mu to připadalo mnohdy jako sen, že je už pět let jeho ženou. Jestlipak ví, jak moc pro něho znamená a jaké štěstí mu daruje každý den? Dal by svůj život pro ni a pro Adriana, jejího syna!

Jordan se k ní sklonil a láskyplně jí hladil obličej, obtáhl špičkou prstu linii jejích plných rtů, které byly lehce otevřené. Harriet si tiše povzdechla a pohnula se, ale neotevřela oči. Jejich zářivá zelená barva mu vždycky připomínala drahocenné smaragdy. Nebo dechberoucí náhrdelník z čínských císařských nefritů, které jí její otec, rejdař Arthur Caldwell, daroval k svatbě.

Jeho ruka putovala po jejím krku dolů, položila se na pravé ňadro a laskala je přes tenký mušelín noční košile. Na okamžik se obával, že se Harriet od něho odvrátí, přitáhne si přikrývku ke krku a schoulí se, ale ona se jen trochu protáhla. Pomalu a blaženě jako ospalá kočka, ale v jeho očích se vzrušujícím půvabem.

Osmělil se, rozvázal hedvábnou stužku a políbil nádhernou nahou kůži, kterou kousek po kousku odhaloval.

Harriet otevřela oči. „Ach Jordane…,“ vzdychla ještě s ospalou těžkostí.

Jeho rty pustily její bradavku. „Mám přestat?“

Tiše se zasmála. „Ne, ty hlupáčku,“ zamumlala a projela mu rukou vlasy.

Pokračoval ve svých něžnostech, stáhl jí noční košili a laskal ji rukama i rty. Když ho nakonec přitáhla na sebe a on do ní pronikl, byla víc než připravená. Objala ho nohama a přijala ho do sebe.

Jeho jazyk hledal špičku jejího jazyka. Na okamžik zůstal nehybně, vychutnával vlhké teplo, které ho obepínalo, a vědomí, že s ní splynul. Byli tak vroucně sjednoceni, jak jen dva lidé mohou být. Pak teprve podlehl nutkání se pohybovat.

Harriet přijala jeho rytmus a zvedala k němu svůj klín. To vystupňovalo jeho vzrušení, že sdílí jeho rozkoš. Slyšel její zrychlující se dech a tiché sténání, které uniklo jejímu hrdlu, když jeho nárazy byly prudší. Čekal na to, až jejím tělem proběhne chvění, až se pod ním vzepře a bude lapat po dechu.

Konečně Harriet dosáhla vrcholu, a zatímco se do ní vlil, prosil znovu v myšlenkách: Daruj nám ještě jedno dítě! Bože, učiň, ať ještě jednou otěhotní a Adrian dostane sourozence! Pak ji znovu políbil na ústa a otočil se s ní na bok, aby ji netiskl svou váhou.

„Ach Harriet,“ povzdechl si a pohladil ji po tváři. „Já si tak moc přeju…“

Rychle mu položila prst na rty. „Prosím, neříkej teď nic,“ zašeptala. „Neznič to. Prostě ještě chvilku jen tak ležme.“ Věděla až příliš dobře, co si přeje, a moc ráda by mu to přání splnila. Ale to se prostě nedalo vynutit.

„Bylo to tak hezké. Promiň, že bych málem o tom zase začal,“ zašeptal kajícně.

Zvenčí pronikly hlasy k nim do pokoje.

„Chang a jeho rodinný klan,“ řekla Harriet tiše. „Člověk by je klidně mohl považovat za vyplašené husí hejno.“

Jordan se zasmál. „Ale pilnější sběrače, než jsou jeho lidé, nenajdeš nikde v Napa Valley.“

Harriet byla už myšlenkami někde jinde. „Řekni, kdy se chceš vrátit do Sausalita?“ zeptala se. „Musím vědět, kdy mám začít s balením.“

Strávili prodloužený víkend u tety Agnes. Vlastně nijak nespěchala do malého domu nad přístavem. Ale její otec Arthur Caldwell, rejdař a většinový vlastník Caldwellovy dopravní společnosti, ji potřeboval ve čtvrtek ve své kanceláři v San Francisku.

Co se jejich domu v Sausalitu týče, tak to bylo jen nouzové ubytování, přechodné řešení. Jordan a ona však měli všechny důvody, aby byli vděční, že po tom strašném zemětřesení a ještě strašlivějších čtyřdenních požárech nalezli solidní střechu nad hlavou. Katastrofa v dubnu 1906 proměnila víc než pět tisíc domovních bloků na trosky a popel, stála životy několika tisíců lidí a dobře čtvrt milionu obyvatel připravila o domov. I Jordanův mládenecký byt padl za oběť plamenům. A nový dům na Nob Hillu, s jehož plánováním a stavbou začal hned po návratu z jejich téměř roční svatební cesty Evropou a po Předním Orientu, bude zřejmě hotový teprve koncem roku.

„Po obědě bychom měli vyrazit,“ mínil Jordan. „I když se Agnes jistě pokusí zdržet nás až do odpoledne. Nejraději by si vůbec nechala Adriana u sebe.“

Jeho otcovská hrdost ji hluboce dojala a odpověděla na jeho rozzářenost úsměvem. „Můžeš jí zazlívat, že na něm tolik visí?“

Manželství Agnes a Geoffreye Whittakera zůstalo k lítosti obou bezdětné. Už za Geoffreyova života zaujal Jordan u nich místo syna, kterého se sami nedočkali, a proto taky teta Agnes vydávala Adriana nepokrytě za svého vnuka.

„Přirozeně že ne, miláčku.“ Dal jí poslední polibek a vyhoupl se z postele. „Tak já už půjdu do koupelny, ty klidně ještě zůstaň chvíli ležet, je dost brzo.“ Zmizel a o chvíli později začala v koupelně šumět voda.

2

Harriet slyšela, jak si Jordan v koupelně spokojeně pobrukuje, ale blažená lehkost časného rána pro ni zmizela. Rychle na její místo nastoupil smutek a pocity viny.

Jistě, sex s Jordanem si užívala, jako vlastně téměř vždycky v jejich pětiletém manželství. Jordan byl něžný, bezpochyby zkušený milenec, a vždy dbal na to, aby nepřišla zkrátka. Ale pociťovat rozkoš ještě zdaleka nebylo srovnatelné s oním naplněním a duševní a tělesnou sytostí, jakou cítila ve Frankově náručí. Prožívat něco takového předpokládalo vzájemné odevzdání, které daleko přesahovalo čistou tělesnost.

Věděla, že ji Jordan bezmezně miluje, a trpěla tím, že jeho lásku opětuje sice s hlubokou náklonností a zdravou sexuální chutí, ne však s onou odevzdanou láskou, jakou si vlastně zasloužil.

Jordan zachránil její čest a dobrou pověst její rodiny, zabránil hrozícímu skandálu a Adriana uchránil před tím, aby spatřil světlo světa jako nemanželské dítě a musel se po zbytek svého života potýkat s touto skvrnou. Stal se od prvního dne svého života jeho milovaným synem, a Jordanova otcovská hrdost byla nepřekonatelná. Nikdo nevěděl, že není biologickým otcem.

Ano, Jordan posbíral střepy jejího života a s nekonečnou láskou je zase složil dohromady. Za to mu bude navěky vděčná. Ty jemné trhliny, které zůstaly, nikdo neviděl. Mnohdy si je ani ona sama po dlouhou dobu neuvědomovala, ale pak se občas stávalo, tak jako teď, že se nečekaně objevily a poté melancholie a ztracenost pronikly do jejího srdce a vědomí.

Přála by si, aby se po tolika letech konečně mohla zbavit lítosti a studu, ale její svědomí to nedovolilo. Pokusila se najít útěchu ve víře, ale to se jí nepodařilo. Bůh pro ni byl víc než kdy jindy labyrintem, pro který neexistovala žádná mapa.

Když Jordan vyšel z koupelny a oblékal se, tvářila se, že spí, aby si nevšiml, jak na tom je. Měl velmi jemný cit pro její návaly melancholie a ona nechtěla, aby si sedl k ní na postel a ona se pod jeho láskou a pochopením cítila ještě víc zahanbená, než tomu už beztak bylo. Teprve když potichu odešel z pokoje, vstala a šla do koupelny. Studená sprcha spláchla nejen její slzy z obličeje, ale pomohla jí taky vrátit se do jisté míry k vnitřní rovnováze. Dávala si na čas s ranní toaletou a oblékáním. Ze své přinesené garderoby zvolila prostou černou sukni a bílou šifonovou halenku. Své dlouhé vlasy si sepnula v týle stříbrnou sponou. Konečně byla připravená postavit se novému dni a svým milým se podívat do očí. Zatím k ní doléhal z kuchyně hlasitý klapot a jasný smích jejího syna, k němuž se připojili i Jordan a teta Agnes.

Když vešla do velké kuchyně, pohled na syna ji okamžitě zbavil zbytku melancholie. Hned jí bylo teplo u srdce. Byl to tak veselý a nekomplikovaný chlapec, a navíc tak hezký! Zelené oči měl po ní, zatímco od svého biologického otce zdědil kadeřavé vlasy, ale bohudíky ne jejich barvu. Adrian byl spíš brunet, a tím byl mnohem blíž Jordanově tmavě hnědým elegantně zvlněným vlasům než Frankově světlé hřívě.

Jordan se na ni obdivně podíval. „Vypadáš zase božsky! Ale to bys byla i ve lněném pytli!“ Vzal ji kolem pasu a políbil na spánek.

„Možná bych to měla jednou vyzkoušet, abych viděla, co tomu řekneš,“ odpověděla zlehka a viděla na něm, že má v obličeji ještě zřetelně vepsané sexuální uspokojení.

„My pečeme koláč, mami!“ zavolal na ni spokojeně Adrian. Stál v krátkých khaki kalhotkách a košili s krátkými rukávy na stoličce vedle Agnes, která právě mastila formu, a vylizoval zbytek těsta. „Babička peče můj rozinkový koláč na dnešní odpoledne!“

Teta Agnes, na níž se jejích pětašedesát let nepoznalo, zářila a projela mu rukou vlasy. „Samozřejmě že ho pečeme, můj andílku. Kam bychom přišli, kdybych tě nechala odjet bez tvého oblíbeného koláče! Jsi tu beztak jen zřídka, a až budeš ve škole, uvidím tě ještě méně. Nebudete přece teď tak krutí, abyste mi nedopřáli těch pár hodin s mým andílkem, že?“

Jordan a Harriet si vyměnili vědoucí pohled. Bude to zase jednou tvrdý boj, pokud mají tetu Agnes přesvědčit, že můžou zůstat v nejlepším případě do časného odpoledne. Bude bojovat o každou čtvrthodinu a Adriana bude mít přirozeně na své straně.

Ale Harriet se nemohla na Agnes zlobit. Nehledě na to, že by to taky nic nepřineslo. Tato postavou malá a štíhlá žena měla spoustu energie a uměla se prosadit. Taky nepostrádala excentrické sebevědomí. O konvence se ani trochu nestarala, což byl bezpochyby nezbytný předpoklad, pokud někdo nosí své stříbrošedé vlasy tak krátké jako muž, obléká se s oblibou do orientálních rouch včetně barevně pestrých pumpek a k tomu na veřejnosti kouří černé turecké cigarety značky Orient, a to z dlouhé cigaretové špičky z vyřezávané slonoviny. A pokud právě nezamořuje vzduch svým tureckým tabákem, obklopuje se decentní vůní cedru a magnolie.

Lidé v Napa Valley ji měli tak trochu za blázna, i když neškodného, takového, nad nímž potřesete hlavou a nezřídka se mu i vysmějete. Ale měli k ní i respekt, především k jejímu smyslu pro obchod. A už vůbec ji nepovažovali za neškodného blázna, když byla na cestě se svým povozem, taženým nádherným vraníkem jménem Pharao, a jako fúrie projížděla ulicemi. To jí pak raději rychle uvolnili cestu a nespoléhali se na to, že se jim vyhne nebo svůj povoz zavčas zastaví.

Lásku k Orientu, obzvlášť k Egyptu a Levantě, jakož i dlouhé cesty do těchto zemí sdílela se svým mužem. Geoffrey byl zkušený archeolog, téměř posedlý svým koníčkem, a svou vášní nakazil Jordana, ještě když studoval na Harvardu. Bylo tomu sedm let, kdy Jordanův otcovský přítel a mentor zemřel v Egyptě na následky těžké nehody při výkopových pracích.

Na důkazy této hluboké spřízněnosti Whittakerů s Orientem a jeho kulturou se v jejich venkovském sídle Seven Oaks naráželo na každém kroku: koberce, nástěnné závěsy, osmanské kousky nábytku, umělecky vykované měděné a stříbrné práce jakož i olejomalby, které ukazovaly scény z bazaru v Káhiře, beduínské stany v poušti, výpravu karavany z oázy a jiné orientální motivy.

Tohoto rána měla Agnes na sobě černo-červené pumpky, bílou halenku s orientálními výšivkami a přes ni vestu z tyrkysového a zlatého sametu. K tomu měla na hlavě umně uvázaný purpurový šátek.

„Tak, a teď se posaďte k snídani!“ zvolala. „Už je všechno prostřeno. A pak mi musíte povědět, kdy zase přijedete!“

Jordan si povzdechl. „Ach Agnes! Ještě nejsme ani pryč a ty už na nás naléháš, kdy zase přijedeme,“ stěžoval si, i když s úsměvem.

„Přijedeme, až budou očesané hrozny!“ nadhodil Adrian.

„Dobrý nápad! Cabernet bude zralý už za pár týdnů,“ ocenila to Agnes a mrkla na něho. „Tak jsme dohodnuti! Přijedete k první sklizni cabernetu! A teď ke stolu!“

V gestu rezignace rozhodil Jordan ruce.

Harriet se smála a pokrčila rameny. Byla ráda na Seven Oaks, a ráda by zase přijela na pár dní v říjnu. Tady to bylo jako oáza. Ale milovala i ruch a shon v San Francisku, obzvlášť v dlouhém oblouku nábřeží, kde měl úřadovnu otec a kde kotvily jejich lodě. Po dlouhém víkendu v klidu a venkovské pohodě se už těšila do práce. V uplynulých letech ji otec stále víc zasvěcoval do činnosti své firmy. Dávno už důvěrně znala každou loď flotily, která se zatím rozrostla na jedenáct nákladních lodí pod parou a dvě plachetnice. Jednání o nákupu dvanáctého zaoceánského parníku bylo stanoveno na příští dny a ji naplňovalo hrdostí a hlubokým vnitřním uspokojením, že ji otec při těchto rozhovorech chce mít u sebe a věří jí, že jednoho dne zcela sama povede Caldwellovu dopravní společnost.

3

Wai Wah Chin se vydal na svou obvyklou ranní obchůzku, aby vzbudil návštěvníky svého opiového doupěte. Ve sklepení to páchlo plesnivinou, potem, starým tabákovým popelem, rozlitým čajem, vyčpělým pivem a močí. V mnohých dnech se k tomu přidal i ostrý pach zvratků. To všechno už dávno nevnímal. Každý obchod má vlastní pachy. Rozhodující bylo, jestli něco vynáší. A co se toho týče, nemohl si stěžovat. Jeho opium možná nebylo nejlepší, ale zato měl Wai Wah Chin pověst, že svým omámeným zákazníkům nevyprazdňuje kapsy. A to nebylo v Čínské čtvrti v San Francisku rozhodně samozřejmé.

Tady dole bylo příšeří, tak si to zákazníci přáli. A i kdyby tomu bylo jinak, Wai Wah Chin rozhodně neměl v úmyslu, aby na nástěnnou polici mezi primitivními dřevěnými pryčnami postavil byť jen o jedno levné olejové světlo navíc. Ale jeho oči se zhoršovaly, a tak si bral už nějakou dobu dolů na obchůzku petrolejovou lampu. S lampou v levé ruce a s tlustou bambusovou holí v pravici procházel úzkou chodbičkou mezi pryčnami, svítil zákazníkům do obličeje a tloukl holí do dřevěných rámů. Kdo byl nový a nechápal tohle znamení, toho vyhnal holí z lůžka, na němž byl už před hodně dlouhou dobou pytel naplněný slámou, teď notně splasklý.

Toho rána patřil i Tau-tau k těm, kteří dostali holí, protože dost rychle nevstali. Rány pleskavě zasahovaly námořníkova holá záda. Přitom musel vědět, že ani stálí zákazníci jako on nemají u Wai Wah China žádné výhody. Že si nejdřív musí připnout dřevěnou nohu k levému pahýlu nohy, nepřijal hubený Číňan s rozcuchaným vousem jako omluvu. Přitom nebylo nijak snadné, aby si tu hrubou protézu koženými řemínky nakonec s kusem dřevěné tyče připevnil. Ta věc musela dobře sedět, jinak by po pár krocích upadl, kdyby mu sklouzla z nohy. A to by mu tak ještě scházelo, aby se vyválel ve špíně Čínské čtvrti a možná si ještě něco zlomil! Proč na něho ten proklatej šikmookáč tak pospíchá!

„Koukej si trochu pospíšit, Tau-tau!“ naléhal Wai Wah Chin zamračeně. „Jestli ne, tak už u mě nedostaneš žádný opium!“ Přitom ho píchal špičkou hole do žeber.

Tau-tau s kletbami upevnil poslední přezku, natáhl se po kazajce z jehněčí kůže a kulhal chodbou ke schodišti. Byl poslední, kdo opustil sklep opiových snů, a Wai Wah Chin mu byl s holí a lampou až k zadním dveřím v patách.

Tau-tau si večer dopřál dvě tučné fajfky. Stále ještě cítil následky těžkého opiového opojení, když se vypotácel na úzkou Stouts Alley. Omámeně zamžoural do ranního světla, které ho po příšeří ve sklepě a domovní chodbě oslňovalo. Tak se připletl do cesty starší Číňance, která se vláčela s jařmem na ramenou a dvěma na něm visícími těžkými proutěnými koši.

Zasáhl ho pohled, v němž bylo opovržení i úlek zároveň. „Fahn quai!“ vyhrkla ostře a proutěné koše se nebezpečně rozhoupaly, když od něho odstoupila a opřela se o domovní zeď, aby neztratila rovnováhu. „Fahn quai!“

Table of Contents

PROLOG

PRVNÍ DÍL

1

2

3