Obsah

- 1. července 2019

- 2. července 2019

- 6. července 2019

- 6. července 2019

- 10. července 2019

- 12. července 2019

- 15. července 2019

- 18. července 2019

- 19. července 2019

- 20. července 2019

- 23. července 2019

- 25. července 2019

- 28. července 2019

- 29. července 2019

- 3. září 2019

- 8. září 2019

- 14. září 2019

- 17. září 2019

- 18. listopadu 2019

- 9. prosince 2019

- 12. prosince 2019

- 13. prosince 2019

- 13. prosince 2019

- 23. prosince 2019

- 24. prosince 2019

- 13. ledna 2020

- Poznámka autorky

- Poděkování

Přeložila Kateřina Keilová

THE HERD

Emily Edwards

Copyright © Emily Edwards, 2022

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

Translation © Kateřina Keilová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5029-7

Pro Jamese

Když to nezpůsobila baktérie ani virus, způsobila to matka.

Janna Malamud Smith

Okresní soud ve Farley

Prosinec 2019

K soudu dorazí každá zvlášť. Nejprve Bry, brzy, snad aby se vyhnula největším davům demonstrantů před budovou. Než klesne na své místo před soudcovskou lavicí, upírá tmavé, prázdné oči přímo před sebe, hlavu má skloněnou jako při modlitbě a Ash ji drží kolem ramen.

Bry i Elizabeth jsem naposledy viděla před několika měsíci na tom nešťastném večírku. Vzpomínám si, jak jsem je pozorovala a cítila – jako vždy, když přišlo na tyhle dvě –, jak mnou škubá závist, jako bych měla v břiše velký háček a někdo za něj tahal. Nešlo o to, co říkaly nebo dělaly, vlastně spíš naopak: o to, jak si nemusely vůbec nic vysvětlovat. Byly v naprostém klidu, věděly, co a jak, protože si bezmezně věřily. Jako by je jejich přátelství chránilo před vším a přede všemi. To já nikdy s nikým nezažila.

Uplyne několik minut a pak se dveře znovu otevřou. Elizabeth vstoupí do velké, ztichlé místnosti a všichni poposednou a napřímí se. Jack jde pár kroků za ní. Elizabeth očima pátravě přejíždí po místnosti a zjišťuje, kdo je přišel podpořit. Na pár lidí kývne. Na okamžik sklouzne pohledem na Bry a Ashe. Ani nemrkne a jede očima dál. Je působivé, jak je klidná, mlčky všem dává najevo, že je nevinná, že se nemá čeho bát. Zaujme svoje místo naproti Bry. Její advokátka se k ní nakloní a něco jí pošeptá. Elizabeth souhlasně přikývne a dává si dobrý pozor, aby se neusmála.

Žena vedle mě, kterou znám od vidění z čekání před školou, tiše poznamená: „To je tak smutné, tak smutné, viďte?“

Povzdechne si a pak dokončí, co dělala na mobilu, nechá ho vklouznout do kapsy kabátu a znovu se ke mně otočí.

„Abych pravdu řekla, to jejich přátelství mi vždycky připadalo trochu podivné. No vážně, jsou přece každá jiná, no ne snad?“

Přikývnu a přemýšlím, jestli je na tom stejně. Jestli i ona má pocit, že nám něco chybí – jestli i ona cítí ten škubající háček –, že za všemi těmi klepy, za tím vším tlacháním o školních hrách a fotbalových družstvech prahneme po sobě, po spojení. Touží, tak jako já, po tom, aby rozuměla jiné ženě a ona rozuměla jí?

„Slyšela jsem, že Elizabeth včera jeden z těch antivaxerů málem ublížil.“

Říká to lehce, se škodolibou radostí. Zavibruje jí telefon a ona ho rychle vyloví z kapsy. Otočím hlavu zpátky k soudcovské lavici. A pomyslím si: „Ne, ta ne, ta to tak nemá.“

Teď, když tu sedím, mi dochází, jak to ode mě bylo hloupé, jak bylo hloupé žárlit na Bry a Elizabeth, protože pokud je tenhle spor cenou za opravdové přátelství – s rozvrácenými rodinami, zničenými životy –, pak takové přátelství nemůže stát za to. Možná jsou nakonec šťastné ženy, jako jsme my, možná nás vzdálenost mezi námi drží v bezpečí, pomáhá nám skrývat naše rány, naše obavy, takže nám ostatní nemohou ublížit, nám osamělým vlkům, kteří se protloukají, jak nejlépe umějí.

1. července 2019

Bry pro jednou nepřišla pozdě. Čeká před branou Nettlestoneské základní školy přesně v půl čtvrté. Z lekce vinjása jógy se vytratila o chlup dřív a drsně si zakázala cestou ke škole své kmotřenky zaběhnout do obchodu, Elizabethinu prosbu v uších: Prosím, buď tam včas, Clem zmatkuje, když má pocit, že se na ni zapomnělo. Bry musí uznat, že je docela příjemné přijít včas, být před školou jednou z prvních a prostě jen čekat a nechat se hřát do tváře odpoledním sluncem. Je úleva necítit, jak ji zaplavuje panika, nemuset běžet. Tak takové to je být Elizabeth. Přicházejí další rodiče, několik jich Bry zná z města od vidění, ví, že se tihle rodiče přátelí s Elizabeth, ale Bry nikdo nezná natolik dobře, aby ji pozdravil. Neurčitě pokývnou jejím směrem a pokračují v hovoru. Bry chápe, proč sem Elizabeth dokonale zapadá a v debatách o školních výletech a likvidaci vší má hlavní slovo.

Náhle se otevře hlavní vchod a ven se vyvalí hluk: tenké, vysoké hlásky piští a smějí se, pár hlubších a hlasitějších učitelských hlasů varuje: „Pomalu!“ Rychle se pohybující mrak dětí zaplaví přilehlé dětské hřiště a všechny se hrnou k bráně. Bry okamžitě spatří Clemmie. Díky zrzavým vlasům stejné barvy, jakou má Jack, ji snadno rozpozná. Dnes má vlasy spletené do copu, a jak běží, cop se jí pohybuje ze strany na stranu jako liščí ohon. Batoh má na svou šestiletou postavu moc velký a plný, na zádech se jí nemotorně kývá mimo rytmus jejího běhu, ale Clemmie se směje, modré oči a pihovatý obličej má zkrabacený radostí. Nesměje se ničemu konkrétnímu, směje se, protože je volná, protože ji ze školy vyzvedává teta Bry, směje se tomu, jak rychle a prapodivně běží. Bry se skloní, rozpaží a také se zasměje. Clemmie do ní s jemným žďuchnutím vrazí. Vlasy jí voní po ořezaných tužkách a jahodovém balzámu na rty.

„Teto Bry!“

Bry ji obejme a nakrátko zavře oči. Clemmie se jí vyprostí z náruče dřív, než to Bry čeká. Dlaní si shrne z obličeje několik pramínků vlasů a vyhrkne: „Moje třída dnes na shromáždění zpívala písničku, vážně.“ Batoh jí začne sklouzávat z ramen. Bry jí ho sundá, hodí si ho na záda a vezme kmotřenku za ruku. Clemmie začne prozpěvovat písničku, pravděpodobně tu, kterou zpívala na shromáždění, o pečení dortu pro kamarádku. Podívá se na Bry a rozzáří se tak, až se jí ve tvářích objeví ďolíčky. Bry pohupuje jejich spojenými pažemi, aby Clemmie věděla, že se jí písnička líbí, a pěšky se spolu vydají na krátkou cestu úzkými, starými, kopcovitými uličkami městečka Farley k Saint’s Road, kde obě rodiny – Chamberlainovi a Kohliovi – bydlí. Na dlážděném mostě dá Bry Clemmie dvoulibrovou minci a Clemmie ji hodí do čepice pouličnímu hudebníkovi.

„Děkuji vám, dámy,“ mrkne na ně, a ony pak zamávají jedné známé, která pracuje v obchodě se zdravou výživou.

„Bry! Hej! Bry, Clemmie, počkejte na nás!“ Bry se pomalu a zdráhavě otočí. Po chodníku lemovaném stromy za nimi supí její kamarádka Row – stále v legínách na jógu – s dcerou Lily po boku. Obě při běhu pocinkávají.

„Říkala jsem ti, že nemusíš z jógy odcházet dřív,“ vyhrkne Row, když je dostihne. Clemmie se odlepí od Bry a nadšeně se pozdraví s Lily, načež obě holčičky popoběhnou pár kroků před ně.

„Ale počítám, že by tě Elizabeth zabila, kdybys tam nepřišla včas,“ dodá Row a za cinkání náramků se zavěsí do Bry. „Kde vůbec je?“

„Má schůzku na radnici ohledně té petice, co všem nechávala podepsat, aby se rychlostní limit na Saint’s Road snížil na dvacet.“

„No jo, jasně. Říkala jsem si, co s tím je,“ pokračuje Row trochu pohrdlivě, jako by se Elizabeth na tu věc vykašlala, když přitom dělá pro celou komunitu víc než kdokoli jiný. Což lidé podle všeho obdivují, ale zároveň je to stejnou měrou štve. Bry je zvyklá na to, že Elizabeth vyvolává v lidech rozporuplné pocity – ostatně někdy ji Elizabeth jde také pěkně na nervy –, ale stejně se trochu naježí, když slyší, jakým tónem o ní mluví Row. Jako většina sourozenců má pocit, že má právo upozorňovat na Elizabethiny nedostatky – jak dokáže být upjatá a panovačná –, ale nesnese, když to dělá někdo jiný. Dokonce ani její manžel Ash nesmí.

„Lil, tkanička!“ upozorní Row dcerku a všichni čtyři se zastaví, aby si Lily mohla zavázat botu. Pak Row pokračuje: „No a jaké to bylo čekat před školou? Nepřišlo ti to divné? Alba tam jde od září, viď?“

Bry si zkusí vybavit svou čtyřletou dcerku nikoli v úboru, jaký si obvykle vybírá – třeba ve žlutých holínkách a růžové vílí sukni –, ale v kostkovaných šatech a černých botách, jaké mají na sobě Lily a Clemmie. Představí si, jak Alba vrtí hnědou hlavičkou a říká: „Tohle si na sebe nevezmu, mami.“

Rozněžní se a zároveň ji píchne u srdce.

„Ani mi nemluv. Nedovedu si to představit.“

„Já vím, já vím. Ale každý to tak má, věř mi. Když jsem poprvé odvedla do školy Lil, obrečela jsem to. Ale pak, víš, najednou máš tolik času a je to fajn, a tak…“

Bry přikývne. Často přikyvuje, když je s Row.

Moc ráda radí, ať už si o radu řekneš, nebo ne, nemyslíš? řekla o ní jednou Elizabeth.

„Clemmie, co říkáš na to, že Alba bude po letních prázdninách chodit do Nettlestoneské?“ zeptá se Bry.

Clemmie prudce zvedne hlavu od tlumeného hovoru s Lily a vyhrkne: „Albínka bude chodit do mojí školy?“

Bry přikývne, usměje se a Clemmie několikrát povyskočí. Lily, stále klečící na chodníku, Clemmie zmateně pozoruje.

„Proč ji máš takhle moc ráda?“ zeptá se.

„Albínka je jako moje mladší sestra,“ vysvětluje Clemmie trpělivě a dál jásá nad tou novinou. „Viď, teto Bry?“

Bry se nakloní, políbí Clemmie na hlavičku a řekne: „To jsi řekla moc hezky, Clem, je fajn, že má Alba tak velkou sestru… Akorát si dej pozor, ať se nedozví, že jí říkáš Albínka,“ dodá a spiklenecky na Clemmie mrkne, jako by jen ony dvě věděly, jak Albu rozčiluje, když se o ní takhle mluví.

Clemmie se otočí k Lily a vážně pronese: „Alba nesnáší, když se jí říká Albínka.“

Dívky poskakují dál a Row se chystá znovu do Bry zavěsit, když si Bry všimne, že obchůdek na druhé straně ulice má otevřeno.

„Row, asi se tu odpojíme. Musím se zastavit pro pár věcí.“

„Aha. Tak jo,“ řekne Row a odtáhne se. „Takže se uvidíme v sobotu?“

„V sobotu?“

Row se rozesměje a překvapením vykulí oči, když Bry ve snaze zakrýt svou zapomnětlivost rychle dodá: „Jo, jasně, na grilování u Elizabeth.“ Zvedne obočí, jako by chtěla dát najevo, že je v tomhle ohledu nemožná, pak zavolá na Clemmie a za ruku ji převede přes klidnou ulici.

„Ahoj, Lily, ahoj, Row!“ mává Clemmie. Lily jí také mává a Row jim pošle vzdušný polibek, pak ale vytáhne z kapsy telefon a pobídne Lily, aby už šla.

V obchůdku Bry zamíří rovnou k mrazicímu boxu s nanuky.

„Vyber si, jaký chceš.“

„Jakýkoli?“

„Jakýkoli.“

Clemmie stráví pět minut mučivým rozhodováním, jestli si dát čokoládovou zmrzlinu s posypkou, nebo jahodovou, až si nakonec vybere několikabarevný vodový nanuk jako Bry.

Bry zaplatí a zapomene na chléb a mléko, které podle Ashe doma chybí. Ruku v ruce vyjdou ven, nanuky jim v odpoledním slunci tají a směsice červené, oranžové a žluté jim stéká po zápěstí.

„Tady jste!“

Elizabeth stojí s rukama v bok před domem rodiny Chamberlainových. Je to dům ve viktoriánském stylu, slunce vrhá stíny skrz magnólii na maličké předzahrádce. Elizabeth v zástěře s červenými pruhy vypadá, jak mámy vypadaly dřív. Špinavě blond vlasy ostříhané na mikádo má po stranách sepnuté sponkami a je pečlivě nalíčená – i s očními stíny a rtěnkou –, zřejmě kvůli tomu jednání na radnici. Také drží v ruce láhev bílého vína a Bry okamžitě rozpozná, že je to Sancerre, které Ash nakupuje ve velkém.

„Mami!“ Clemmie k ní dohopsá a vlepí Elizabeth pusu na pusu.

Elizabeth ji vezme za ruku. „Beruško, jsi celá ulepená!“ podiví se.

„S tetou Bry jsme si koupily nanuka,“ řekne Clemmie a na důkaz vyplázne jazyk, který hraje všemi barvami.

„Koupily jsme si nanuk, a ne, díky, nemusím vidět tvůj jazyk, blé.“ S předstíraným zděšením pronese přes Clemmiinu hlavu směrem k Bry: „Sladké před večeří, to se dělá, teto Bry?“

Bry pokrčí rameny. „Na to mají kmotry výsadní právo,“ řekne, a než kamarádku políbí na tvář, vyplázne na ni obarvený jazyk.

„Na to si vzpomenu, až budu hlídat já tobě,“ odpoví Elizabeth a vymotá Bry z tmavých vlasů kus listu. „Zrovna jdu od vás. Ash s Albou dorazí za chviličku. To jednání skončilo o něco dřív, než jsem čekala, tak jsem stihla upéct rybí nákyp.“

Bry pomyslí na plechovku pečených fazolí, které hodlala dát Albě k večeři, a také na chleba, který – jak si najednou vzpomene – vlastně nekoupila, a je Elizabeth vděčná a zároveň se stydí za svou roztržitost. Ale to netrvá dlouho, protože Clemmie popadne Bryinu ulepenou ruku a zajásá: „Hurá! Albínka přijde na večeři!“ a Elizabeth s Bry se na sebe usmějí a jednohlasně řeknou: „Neříkej jí Albínka!“ Poté společně zamíří do důvěrně známého a velmi příjemného zázemí Saint’s Road číslo 10.

V zahradě Elizabeth a Jacka už je léto v plném proudu. Max s Charliem si na konci trávníku postavili branky na kriket a na trávě se povalují rukavice, chrániče a pálka a čekají, až se kluci vrátí ze školy. Růžový bazének pro Clemmie se nachází strategicky na opačném konci a je napuštěný do půlky. Nedávno posekaný trávník má smaragdově zelenou barvu a jabloně a hrušně v dolní části zahrady u zídky, která vede k lesu, jsou neprostupně olistěné. Max s Charliem budou doma co nevidět. Děti spolu vždy v pět hodin večeří, takže Clemmie odhopsá nahoru, aby se převlékla ze školní uniformy. Elizabeth projde francouzským oknem v kuchyni a mávne na Bry, aby se s ní posadila k zahradnímu stolku před hrbolatou kamennou zídkou porostlou plazivým jasmínem.

„Vím, že je brzy, ale za to může tvůj manžel…“ Podá Bry sklenku Sancerre.

„Má na ostatní velmi špatný vliv,“ souhlasí Bry.

Zavře oči a cítí, jak se jí červencové slunce rozlévá po kůži jako teplá smetana. Mezitím Elizabeth začne Bry vyprávět o svém „pekelném mítinku“ a Bry si pomyslí: Ano, ano, za tohle stojí to dlouhé zimní čekání, za tyhle prosté, krásné radosti.

Být s Elizabeth je pro Bry nejsnazší a nejpřirozenější věc na světě. Ale vždycky tomu tak nebylo. Když se poprvé potkaly na univerzitě, chodila Elizabeth s Bryiným kamarádem Adamem. Nikdo z okruhu Bryiných přátel nechápal, proč pohodář Adam chodí s touhle vysokou sošnou blondýnou, která vypadá jako Norka, ale ve skutečnosti pochází z Essexu. Měla ve všem pořádek, byla cynická a nesnášela rekreační drogy a přílišnou konzumaci alkoholu, což z ní – v Bryiných zastřených očích – dělalo otravnou upjatou kozu.

Teprve když ji Adam odkopl a Bry ji zaslechla plakat ve vedlejší kabince na veřejných záchodcích (jsem nešťastná jenom proto, že zrovna on byl můj první), se Elizabeth Bry zalíbila. Podala jí pode dveřmi kabinky roli toaletního papíru a poté se spolu pravidelně a důkladně opíjely. Bry to obrátilo život vzhůru nohama. S Elizabeth objevila vztah, kde nebyl prostor pro soupeření, porovnávání nebo závist, jednoduše proto, že byly tak jiné. Nejde říct, že by byly jako den a noc, spíš jako meloun a šunka – jako podivné, nečekané spojení, které kupodivu fungovalo. Nikdy nepotkala nikoho v jejich věku, kdo by byl jako Elizabeth: zajímala se o politiku, nestyděla se přiznat, že chce vydělat spoustu peněz, ale ráda se smála a o druhé se starala víc než kdokoli, koho kdy Bry poznala. Naopak Bry chtěla být umělkyně, milovala všechny bohémské věci a nesnášela politiku. Bry si kolem hlavy uvazovala konopný šátek a Elizabeth nosila malou černou kabelku, v níž měla telefon, knihu, skládací hřeben a svou dokonale uspořádanou peněženku. Elizabeth si schovávala všechny účtenky, Bry si strkala peníze do podprsenky. Při tanci Bry držela ruce nad hlavou a pohupovala celým tělem, zatímco Elizabeth přešlapovala na místě, půlky pevně zaťaté, a neustále se dívala na hodinky. Jako by jedna v druhé objevovala fascinující novou zemi, místo, které by si k životu nikdy nevybraly, ale o kterém věděly, že se tam mohou uchýlit, kdykoli se jejich vlastní svět otřese v základech.

„Bry, ty mě vůbec neposloucháš!“

Bry otevře oči. Elizabeth má před sebou telefon a prstem projíždí kalendář.

„Takže máme červenec, a s tou slavností, grilováním, narozeninami Clemmie a akcemi na konci školního roku už nezbývají žádné volné víkendy. Tak co kdybychom naplánovaly tvoje narozeninové kempování na začátek srpna – třeba o víkendu třetího?“

Bry před časem v bezpečí února navrhla, že by ten děsuplný fakt, že jí bude čtyřicet, nejradši oslavila víkendem pod stanem. No a Elizabeth na to samozřejmě nezapomněla. Bry zrudne, poleje ji horko a je jí hrozně.

„Můžeme to probrat jindy?“ zasténá. „Ideálně nikdy.“

Elizabeth odloží telefon, napije se vína a nespouští modré oči z kamarádky: „Koukni, Bry, vím, že mi to nebudeš věřit, ale na čtyřicítku vypadáš fakt dobře.“

„Říkám ti, že jóga je zázrak.“

„Houby jóga. Jsi vdaná za báječného muže, kterého miluješ a který je čistě náhodou velmi bohatý. Máš úžasnou dceru, bydlíš v úžasném domě v úžasném městě naproti své úžasné přítelkyni, a až tvoje úžasná dcera začne chodit do školy, najdeš si novou práci – nějaký bohémský alternativní nesmysl, který nepochopím, ale ty z toho uděláš obrovský úspěch. Takže si nemyslím, že by byl důvod nějak vyšilovat. Vedeš si skvěle.“

„Taky jsi vyšilovala, když ti bylo čtyřicet.“

„Ale vůbec ne!“

„Ale ano. Nesměla jsem o tom ani ceknout. Vzpomínáš si, jak jsem k tobě přišla večer před tvými narozeninami a ty jsi žehlila dětem kalhoty?“

Elizabeth se ušklíbne.

„Když už to říkáš, uznávám, to byla trochu slabší chvilka…“ Elizabeth se znovu napije vína a změní téma. „Tak jo. Klidně si vyšiluj, ale pojďme si nejdřív potvrdit tohle datum, abych mohla…“ Její pohled upoutá růžovo-žlutá šmouha. Malý ptáček s rezavou hlavičkou právě s máváním uhání po trávě k bazénku.

„Clem, vážně? Teď?“ zavolá Elizabeth na dceru, která se převlékla do plavek. Holou kůži má bílou jako sýr.

Ale Clemmie ji neslyší. U kraje bazénku se zarazí a upřeně pozoruje cosi ve vodě. Zároveň se z domu ozve zavolání: „Mami! Jsme doma!“ Přišli kluci. Elizabeth se za nimi vydá do kuchyně a jako záchranář v první linii je připravená řešit vítězství a prohry, které se jim ten den staly.

Bry si klekne vedle Clemmie, která mezitím ve vodě spojila dlaně do mističky a tiše říká: „Chudinka beruška, chudáček berušinka.“

V dlaních má berušku, která se točí ve vodě a buclatýma nožkama nesmyslně třepá ve vzduchu.

„Topí se, teto Bry, ona se topí!“ Clemmie v panice zvýší hlas a má na krajíčku.

„Ne, podívej, můžeme ji zachránit.“ Bry cvrnkne do hmyzu, jako by to byla blecha na hraní, a posune Clemmiinu dlaň k mávajícím nohám. Beruška začne okamžitě pochodovat Clemmie po zápěstí, jako by se nechumelilo, a zanechává za sebou droboučké loužičky vody.

Clemmie se zachichotá a vypískne: „To lechtá!“

„Našla jsi ji akorát včas, to se ti povedlo, Clem.“

„Myslíš, že má hlad, teto Bry?“

Obě natrhají sedmikrásky a lístky, aby mohly zachráněné berušce postavit domeček. Clemmie jí dá jméno Pampeliška, a právě se chystají Pampelišce ukázat její nové bydlení, když Bry zahlédne, jak k nim přes trávník běží Alba. Dcerčin hrudníček se nadouvá námahou, buclaté nohy kmitají, jak nejrychleji mohou, hnědé kudrny jí chaoticky vlají kolem hlavy – je jako malý roztomilý tajfun. Doširoka se usmívá, oči upřené na Clemmie, předem se směje legrácce, kterou chystá, prsty u sebe a narovnané, přesně jak jí to ukázal táta. S dupotem zastaví a připravenými dlaněmi přistane Clemmie na očích. Tentokrát jí to asi nevyjde.

„Kdo je to, Lemí?“ vypískne Alba a ztěžka oddychuje.

Ale Clemmie se jí snadno vykroutí a řekne: „Ne, Albo, musíš být zticha. Podívej, ukazujeme Pampelišce nový domeček a všechny její nové věci.“

Alba se posadí na bobek vedle Clemmie jako statný automechanik prohlížející vůz. Očima přejede z Clemmie na hromádku listí a zase zpátky na Clemmie.

„Aha,“ řekne a pak se zatváří zmateně. „Ale bloučci pšece nemají věci!“

O pár minut později Elizabeth přinese rybí nákyp a Max s Charliem ji následují s talíři a příbory. Tkaničky od bot jim pleskají o zem a po dni stráveném ve škole mají uniformy pomuchlané a neupravené. „Ahoj, teto Bry,“ houkne Charlie a Max jí zamává. Ash dorazí nedlouho po nich. Vezme Bry za rameno a políbí ji, pak oběma ženám doleje sklenky a štědře naleje i sobě. Bry otevře pro dospělé sáček zeleninových chipsů, a zatímco Elizabeth všem nalévá vodu, Clemmie si pod stolem schová Pampelišku na klín.

„Jaká byla jóga?“ zeptá se Ash a posadí se vedle své ženy. Elizabeth mezitím Albu usazuje na podsedák. Max s Charliem začnou debatovat o nějakém kriketovém zápase v Karibiku a holčičky tajně podávají Pampelišce kousíčky bramborové kaše.

„Byla tam zas ta bláznivá Emma, co je při óm nejvíc slyšet?“ zeptá se Elizabeth, přetáhne si zástěru přes hlavu a dodá: „Lokty ze stolu, prosím, Maxi.“ Max protočí panenky, zvedne lokty těsně nad stůl a drží je tam. Charlie se zachichotá a nervózně se podívá na Elizabeth. Ta se mezitím posadí naproti Bry a Ashovi a stačí, aby na svého staršího syna pozvedla obočí, a on to vzdá a dá lokty ze stolu.

„Ne, ne, vlastně ne. Zjevně jí poslední dobou není moc dobře.“

Elizabeth se pousměje, zvedne sklenku s vínem a řekne: „Ale ne, zase ji zlobí některá z čaker? Tuhle ženskou fakt nemusím – nabídla se, že udělá průzkum komunitních iniciativ na zklidnění dopravy, a úplně se na to vykašlala. Tedy ne že by mě to překvapilo.“

„Měla by u tebe vůbec někdy šanci, Elizabeth?“ kontruje Bry a snaží se, aby to nevyznělo tak, že Emmu brání. Ash s Elizabeth si ohromně rádi utahují z jejích kamarádek vyznávajících alternativní životní styl.

Elizabeth na souhlas přikývne. „Máš pravdu, asi ne.“

„Včera jsem ji potkal ve Waitrose,“ řekne Ash a natáhne se pro křupku. „Byl jsem u pultu se sýry a cinkání jejích korálků a zvonků a tohohle všeho ke mně dolehlo až z veganského koutku. Zkoušel jsem předstírat, že ji nevidím, ale odchytla mě.“

„Clemmie, sněz taky kousek ryby, prosím,“ přeruší ho Elizabeth, pak se otočí k Ashovi a pokračuje: „Mám o tebe strach, Ashíku, ve Farley není úniku.“ Jen Elizabeth může Ashovi říkat „Ashíku“.

„To už mi sakra docvaklo,“ odpoví. Elizabeth se na něj kratičce zamračí, jak to mluví před dětmi, ale ani Ash, ani děti si ničeho nevšimnou. „Nikdy si nezvyknu na to, že tu každou chvíli do někoho vrazím. Nepochopím, proč se chce někdo na ulici trapně vybavovat o ničem, když by stačilo na sebe kývnout nebo si zamávat nebo tak něco. No vážně, když se s tebou chci vidět, tak ti pošlu zprávu a domluvíme se, kdy se sejdeme, ale proč bychom se měli zastavovat a bavit se o počasí jen proto, že náhodou bydlíme blízko sebe nebo ve stejnou dobu kráčíme po stejným kusu chodníku? To mi hlava nebere.“

Elizabeth se teď na Ashe neskrývaně mračí, pak zavrtí hlavou a utrousí: „Tomu se říká komunita, Ashíku.“

„Kdepak. Tomu se říká debilní ztráta času.“

Elizabeth si ho nevšímá a mluví dál.

„Jde o to seznámit se se sousedy, chovat se ohleduplně, starat se jeden o druhého.“

Ash posměšně nakrčí nos.

„Ne. Na to já nejsem.“

„Koukám, že můžeš vytrhnout kluka ze severního Londýna a přesadit ho jinam, ale severní Londýn z něj nikdy nesetřeseš.“

„Amen.“

Do Farley se přestěhovali před dvěma lety z Ashova milovaného severního Londýna, kde jeho postarší rodiče žili od chvíle, co se před padesáti lety přistěhovali z Nového Dillí do Británie. Ash v Londýně prožil každičký rok z prvních pětačtyřiceti let svého života, ale stěhoval se rád, protože Bry slibovala čistý vzduch pro jejich dceru, méně stresu pro něj a více podobně smýšlejících lidí. Namísto v obleku začal Ash chodit v šortkách a žabkách, nechal si narůst plnovous, víc šedivý než černý, a staré sluneční brýle jako by měl přivařené k čelu. Než se přestěhovali, prodal firmu zabývající se online digitálním marketingem, kterou přes deset let budoval, stála ho první manželství a způsobila, že o prvních letech života svých dvou synů dokázal mluvit jen neurčitě, jako laskavý strýček, a nikoli jako jejich otec. Když mu s první ženou Linette všechno krachlo, Ash se rozhodl, že se ožení se svou prací. Vydělal hromadu peněz, utrácel za luxusní hračky a podřízeným naháněl strach. Bydlel v centru a se ženami se stýkal, jen aby mu jiní muži záviděli. Nebyl to radostný způsob života, ale bylo to bezpečné. Jenže pak tohle všechno vzalo zasvé, když mu do života na jedné pracovní akci vtrhla Bry s dlouhými tmavými vlasy a čokoládovýma očima. Slíbil Bry – opravdu přísahal, a dokonce plakal –, že už nikdy nedopustí, aby jeho práce měla přednost před vším ostatním. Takže se nemusel nechat moc přesvědčovat, aby se přestěhovali do Farley – městečka, kam do té doby jezdili z Londýna na víkend za Chamberlainovými a kde se jim oběma moc líbilo.

Děti Chamberlainových už mají rybí nákyp dojedený, ale vědí, že musí počkat, až dojí i Alba, než dostanou ovocný salát, který na ně čekal v kuchyni. Tři páry očí sledují, jak si Alba cpe do pusy poslední kus rozmačkané brambory a ryby a pak odkládá vidličku a tleská.

Charlie posbírá talíře a odnese je do kuchyně. Pak se vrátí s ovocným salátem a plácne Maxe přes ruku, když jeho starší bratr začne dezert rozdělovat do připravených misek – „Max ví, že je to moje oblíbená práce!“ zakvílí směrem k matce.

Elizabeth si přehnaně povzdechne: „Maxi, vždyť víš, že dezert servíruje ten, kdo sklidí ze stolu. Přestaň bratra provokovat.“

Jakmile znovu zavládne klid a děti se opět sklánějí nad miskami, francouzské okno do kuchyně vyplní mohutná postava a Jack zvolá: „Překvapení!“

Kolem stolu se ozve volání „Tati!“, načež Jack Chamberlain s hlasitým mlaskáním políbí všechny čtyři děti a na chvilku se zarazí, aby mohl být tajně představen Pampelišce. Elizabeth se podívá na hodinky a řekne: „Ty jsi to dneska zabalil brzy!“

Jackovi trochu zčervenají tváře, ale nic na to neřekne. Jakmile vyřídí děti, okázale políbí i všechny dospělé – dokonce i Ashe na obě tváře –, což Charlieho a Maxe rozesměje. Ash kamarádovi naleje víno a Jack se zatahá za kravatu a povolí si ji u krku. Ještě není s to se posadit, ještě ne, ještě je plný energie z města. Bry mu nabídne křupku, ale Jack zavrtí hlavou a poplácá se po mírně vyklenutém břiše.

„Ne, díky. Měl jsem velký oběd.“ Jack pracuje pro čínského developera v Londýně, což Bry vždy připadalo neslučitelné s jeho přívětivou povahou. Ash se domnívá, že právě proto si ho Číňané najali (Zabouchli se do něj, je to jejich zrzavý Hugh Grant).

„Drsný den?“ zeptá se Elizabeth a sama si vezme křupku.

„Jako vždy,“ odpoví Jack, aniž by se ženě podíval do očí. „Tak vy si tu takhle vysedáváte na sluníčku a popíjíte víno, zatímco já se lopotím v práci?“

„Přesně tak, kámo, přesně tak,“ řekne Ash, opře se na lavičce, drobným pohybem shodí sluneční brýle z čela a obejme Bry kolem ramen.

Elizabeth se zasměje, jako by Jack pronesl tu nejabsurdnější věc, kterou slyšela, a pustí se do vyprávění o své schůzce na městském úřadě. „Zjevně musíme vyplnit ještě jednu žádost, o níž se do dnešní schůzky nikdo nezmínil, což je klasika…“

Zatímco Elizabeth mluví, Bry cítí na rameni Ashovu teplou ruku a snaží se vzpomenout, kdy naposledy přišla domů plná energie a dojmů z celodenní práce. Když potkala Ashe, pracovala jako producentka dokumentárních filmů, a to na projektu – jak říkal Ash – „středně náročných společenských komentářů“, což byl docela hezký název pro „vcelku sračky z nějakého konkrétního prostředí“. Točila seriály o tom, jak to chodí na nemocničních odděleních a ve vězeňských blocích, a právě s kolegou režisérem založili vlastní společnost, když zjistila, že je těhotná. Její kolegové se to dozvěděli, až když se Bry rozplakala poté, co odmítla sklenku šampaňského na oslavu jejich první zakázky – dokumentu o lidech pracujících v metru, který se měl vysílat v neděli ve tři odpoledne. Bry byla skoro v osmém měsíci těhotenství, když začali natáčet, a v osmém měsíci a jednom týdnu, když se konečně smířila s tím, že film nedokončí. Kdyby zůstali v Londýně, tak by se k práci vrátila, ale společnosti Pool Productions se teď dařilo, a tak Bry plynule nahradil někdo jiný.

Zpočátku Bryin život vyplňoval vztah s Ashem – jejich přesun z Londýna, návštěvy Thea a Brana (jeho dvou synů, které měl s Linette), Alba, rekonstrukce domu. Když byli ve Farley několik měsíců, zkusila dát Albu do jeslí s tím, že si udělá kurz, aby mohla učit jógu. Ale i když se snažila Albě při odchodu co nejveseleji zamávat, Alba plakala a Bry byla celý den v křeči a plná obav, měla se učit o jógovém dýchání a meditaci, ale dokázala myslet jen na to, jak rudá a kvílící Alba sedí sama v koutku v jeslích a nikdo ze zaměstnanců si jí nevšímá. Rozhodla se, že jóga počká a ona že se soustředí na to, aby z ní byla skvělá máma. Nechá si Albu doma a zaměří se na pečení, nápadité hry a vzory na závěsech. Ale k přerodu, který si představovala, nedošlo, tedy zatím.

A teď, v posledním roce, zvlášť když už Alba chodila do předškolní přípravky, ji ten čas navíc spíš brzdil, než těšil. Bry si všimla, že provést jednoduchý úkon – třeba udělat sendvič nebo zaplatit účet – jí trvá nejmíň třikrát déle než Elizabeth. Čas jako by kolem ní vlál a ona ho nedokázala zachytit. Totéž sleduje u Ashe. Jak na něm život visí jako přebytečná kůže. Pravda, Ash pár dní v týdnu pracuje z domova jako konzultant a také dohlíží na rekonstrukci jejich nového domu, ale stejně, vidí se spolu až moc. V tom je ta potíž.

Ash sundá ruku z Bryiných ramenou a prohrábne si krátký šedivý plnovous, což znamená, že se mu něco nezdá; možná tuší, co se Bry honí hlavou. Zvedne se od stolu a Alba se se smíchem postaví na židličku, aby ho mohla po lžičkách krmit ovocným salátem. Clemmie se zeptá Elizabeth, jestli může slézt ze židle, pak se rozběhne a sedne si tátovi na klín. Max kopne Charlieho do zadku, když odnášejí dovnitř prázdné misky. Oba se rozesmějí a pak se s křikem rozeběhnou ke kriketovým tyčkám. Jakmile kluci zmizí, Alba si řekne o přídavek, a když od misky odežene Ashe, tiše sedí, vážně přikyvuje a mezi sousty pomeranče a banánu si zpívá vymyšlenou písničku. Bry si všimne, že Elizabeth po Albě loupne očima. Kdyby byla jedním z jejích dětí, tak by jí přikázala, aby nezpívala s plnou pusou, ale Bry zachytí její pohled a beze slov jí připomene jejich dohodu, že budou navzájem respektovat svůj odlišný přístup k rodičovství. Koneckonců to takhle dělají už dvacet let – když si všimnou, že jsou v něčem jiné, proberou to, jak mohou, a pak, jako uctiví bojovníci, odloží meče a tiše se od sebe vzdálí.

„Rychle, teto Bry, rychle, Albínko! Pojďte se podívat – Pampeliška má rodinu!“ volá Clemmie z jabloně v dolní části zahrady. Alba vypne hrudník, zatne pěstičky a co nejrychleji se rozeběhne. Bry ji následuje, prsty se odráží od chladivé trávy a na prsou ji hřeje slunce.

Ano, to je ono, pomyslí si, tohle je štěstí, a celý její život jí najednou připadá jako jeden dlouhý radostný okamžik.

2. července 2019

Je dvacet tři minut po půlnoci a Elizabeth nemůže spát. Jako obvykle udělala všechno, co se kde dočetla a co by jí mělo pomoct usnout – hodinu před spaním se nepodívala na žádnou obrazovku, polštář si postříkala levandulí, sepsala si seznam věcí, které musí zítra udělat, aby se jí nehonily hlavou –, ale přesto je vzhůru a mrká do černočerné tmy.

Konec školního roku bývá vždycky šílený: Elizabeth musí obejít všechny sportovní dny a školní představení, protože Jack je přes týden v práci nebo na cestě z práce. A k tomu musí den po konci školy uspořádat Clemmie narozeninovou oslavu. V takových dnech má Elizabeth pocit, že její život je nekonečný seznam úkolů, který se jí neustále rozrůstá, a to i ve chvíli, kdy se snaží usnout.

Jack rytmicky odfukuje a Elizabeth připadá, jako by se každým pravidelným zachrápáním vytahoval, jak dobře se mu spí, jak má hlavu čistou a nemusí nic řešit. Ví, že to není jeho vina, že by měla být ráda, že jeden z nich nebude ráno rozmrzelý, akorát si přeje, aby to pro jednou mohla být ona. Podrážděně zaúpí a vyleze z postele. Připadá jí, jako kdyby něco vzdávala. Dveře do ložnice za ní ostře zaklapnou, ale to nevadí. Jack to všechno zaspí.

Dole si Elizabeth uvaří heřmánkový čaj a ztěžka dosedne ke starému dubovému kuchyňskému stolu, misky a lžíce dá stranou: vždy prostírá na snídani, ještě než jde spát. Kuchyň v noci vypadá lépe, oprýskaný lak na skříňkách a plíseň kolem dřezu je méně vidět. Jack tvrdí, že nemá smysl nic předělávat, když jsou děti ještě malé, ale Max už je skoro puberťák a lišty stále zdobí jeho batolecí čmáranice, přestože je Elizabeth urputně drhne. Je to otázka peněz: kromě dobrovolnických věcí Elizabeth od narození Clemmie nepracuje a Jackovi už skoro čtyři roky nezvýšili plat. Dům se jim podařilo koupit jen díky penězům, které Elizabeth zdědila, když jí před sedmi lety otec nečekaně zemřel na aneurysma.

Musí si s Jackem znovu promluvit a nedovolit mu, aby jen něco utrousil o dlouhodobých důsledcích recese a pak se pod nějakou záminkou ztratil. Někdy si Elizabeth v bezesných nocích představuje, kolik by vydělávala, kdyby zůstala v práci a o děti se staral Jack. Dřív pracovala jako právnička zastupující mediální společnosti; teď už by pravděpodobně zastávala seniorskou pozici a měla velmi slušný šestimístný roční plat.

Jenže ona se nechce vrátit. Prostředí médií se za těch sedm let výrazně změnilo, a kromě toho dost trpěla, když chodila do práce po narození Charlieho. Musela dojíždět do Londýna, utíkat z práce brzy a neustále se omlouvat kvůli žaludečním virózám a nespolehlivým chůvám. Byla vyčerpaná v práci i doma. Měla pocit, že selhává v roli matky i pracovně – věděla, že tohle zažívají mnohé ženy, ale Elizabeth selhání nenáviděla. Bylo v rozporu se vším, co si o sobě myslela. A pokud má být zcela upřímná, byl to částečně i důvod, proč si pořídili třetí dítě. Díky Clemmie měla důvod, ten nejlepší důvod, zůstat doma. Odchod z práce pak nepůsobil jako selhání, Elizabeth si ho sama pro sebe přetvořila v něco ctnostného, učiněného z lásky. Když pak Clemmie v pouhých několika týdnech začaly sužovat záchvaty, byl to další důkaz, nakolik je Elizabeth doma potřebná. Skoro do Clemmiiných tří let měla Elizabeth potíž nechat holčičku na pár minut třeba i s Jackem. Měla pocit, že jakmile se od ní hne, Clemmie v tu chvíli obrátí oči v sloup a malé panenkovské tělíčko se jí začne nepřirozeně třást. Kůže se jí rozhoří do jasně červené a z úst jí jako při chemické reakci bude bublat pěna. Elizabeth mrzí, že na první Clemmiiny měsíce nemá moc hezké vzpomínky. Pamatuje si jen strach, drtivý, dusivý strach, který měla o sebe a své děťátko.

Elizabeth otevře notebook na webové stránce BBC a do vyhledavače napíše název Charlieho tenisového tábora, aby mohla zaplatit zálohu za pobyt (další věc, kterou si zapomněla napsat na seznam), když ji zaujme titulek ve zprávách. Na fotografii je rozesmáté miminko, samé dásně a tvářičky. Elizabeth se sevře srdce, když si přečte text nad fotografií: Nedopusťte, aby Rosie zemřela zbytečně.

Ví, že by neměla, ale také ví, že jí nic nezabrání kliknout na článek a celý si ho přečíst. Napsal ho otec dítěte, Mark Clancy, a popisuje v něm, jak dcerka zemřela na meningitidu několik týdnů před plánovaným očkováním MMR vakcínou. Rosie šla spát s mírnou teplotou, a tak jí její maminka dala paracetamol. Spala třináct hodin v kuse. A pak se probudila s křikem. Amputovali jí všechny končetiny, ale ani to ji nezachránilo.

Elizabeth si rukou zakryje ústa a při čtení si začne kousat ukazováček. Její červený kabátek stále visí na věšáku u dveří. Myslím, že ho nikdy nedokážu dát pryč.

Pod článkem je odkaz na další článek, který ani nemusí číst – poslední dobou jich je tolik a ve všech se píše zhruba to samé: míra proočkovanosti klesá pod úroveň potřebnou pro kolektivní imunitu, nebezpečí pro osoby se sníženou imunitou a pro starší lidi stoupá, probíhá debata, zda by se nemělo zavést povinné očkování ve školách.

Elizabeth se znovu zadívá na Rosiinu fotografii; Clemmie má stejné ďolíčky jako ona. Srdce se jí sevře ještě pevněji, jako pěst. Než začala Clemmie chodit do školy, Elizabeth hovořila s každou vychovatelkou nebo vedoucí dětské skupiny a žádala je, aby zajistily, že jsou ostatní děti očkované, protože Clemmie kvůli záchvatům očkovaná být nemůže. Většina z nich to chápala, ale některé to odmítly a jiné se naježily, jako by je taková otázka urážela skoro stejně, jako by Elizabeth chtěla vědět, kolik mají peněz na účtu. Protože věděla, že v okolí Farley je proočkovanost obzvlášť nízká, sešla se po nástupu Clemmie do Nettlestoneské s panem Pattersonem, ředitelem školy, a přestože jí dal jasně najevo, že nikoho nemůže nutit, poslal všem rodičům e-mail s žádostí, aby v otázce očkování „jednali obezřetně a pečlivě zvážili pro a proti“. Je to jeden z důvodů, proč se Elizabeth tolik angažuje ve všem, co souvisí se školou a místní komunitou – pokud budou ostatní její rodinu znát a snad je i mít rádi, tak přece budou ochotnější udělat správnou věc?

Clemmie už roky neměla záchvat. Běhá rychleji a karamboly zvládá lépe než kterékoli jiné skoro sedmileté dítě, pravděpodobně z velké části díky Maxovi a Charliemu. Je to šťastná holčička plná energie, a tak Elizabeth trochu polevila v ostražitosti, jako by její dcera dosáhla nějakého neznámého cíle a už byla v bezpečí. Ale článek o Rosie Elizabeth připomene, že Clemmie v bezpečí není. Není v bezpečí, pokud jí ho Elizabeth nezajistí. A tak v mdlém světle časného rána začne psát nový e-mail.

Ahoj, všichni!

Moc nás těší, že k nám první den letních prázdnin přijdete na oslavu Clemmiiných sedmých narozenin, které připadají na 18. července. Plán je takový, že všechny děti budou celé odpoledne konzumovat spoustu cukru a hopsat ve skákacím hradu a dospělí budou popíjet víno a pak se k nim připojí.

Připíše na konec „dokud se někdo nepobleje“, ale okamžitě to vymaže. To by neprošlo.

Jak všichni víte, Clemmie jako malá trpěla na záchvaty a byla dost nemocná. Z tohoto důvodu nemůže být očkovaná, což znamená, že musíme být obzvlášť opatrní, zejména s ohledem na všechny ty děsivé věci, které se v poslední době objevily ve zprávách. Byli bychom moc rádi, kdybyste jako rodiče Clemmiiných dobrých kamarádů mohli potvrdit, že je vaše dítě očkované podle očkovacího kalendáře. Pokud jste se rozhodli své dítě neočkovat, respektujeme vaše rozhodnutí a je nám to velmi líto, ale myslíme si, že by bylo nejlepší na Clemmiinu oslavu nechodit, a ocenili bychom, kdybychom mohli v budoucnu omezit kontakt.

Prosím, ozvěte se a dejte nám vědět.

Zdravíme a děkujeme, Jack a Elizabeth

Obvykle se podepisují jako „Elizabeth a Jack“, ale Elizabeth je toho názoru, že v tomto případě zní lépe, když napíše „Jack a Elizabeth“. Přepošle e-mail spolu s odkazem na článek o Rosie Jackovi a nad to připíše krátký vzkaz:

Lásko – Prosím přečti si ten článek. Připomněl mi, že jsme poslední dobou trochu polevili ohledně toho očkování – můžeš mi dát vědět, co si myslíš o tomhle e-mailu, co jsem napsala? Ráda bych ho rozeslala co nejdřív. x

Když stiskne tlačítko odeslat, Elizabeth cítí, jak se pěst v její hrudi uvolňuje; její dcera je v o trochu větším bezpečí. Clemmie samozřejmě denně přichází do kontaktu s kamarády a dalšími dětmi ve škole a také v mnoha kroužcích, které navštěvuje, ale mít jich tlupu doma je něco jiného. A je to skvělá příležitost, jak rodiče oslovit přímo. Elizabeth dopije čaj, zaplatí zálohu za Charlieho tenisový tábor, pak si otevře ve vyhledavači novou záložku a začne hledat informace ohledně rychlostních limitů v rezidenčních oblastech. Ráno za okny zaplavuje oblohu světle modrou barvou, jako by všechny skvrny ze včerejška byly vyčištěny a odnesla je s sebou mizející noc.

Do sedmi hodin ráno nemá Elizabeth šanci si uvědomit, jak mizerně se cítí. Jack odchází každý všední den v půl sedmé ráno na vlak do Londýna, který jede ve tři čtvrtě, takže je na Elizabeth, aby vše proběhlo co nejklidněji. Mají rozpis, kdy které dítě uklízí po snídani, dbá na to, aby si děti vše, co potřebují do školy, sbalily už večer, a sama pro sebe si vytvořila další seznam, aby si byla jistá, že se na nic nezapomnělo. Věčně předchází tomu, co by se mohlo stát – straší ji zablácené boty a nádobí uvězněné v myčce. Ale ať se snaží sebevíc, stále se něco nedaří. Dnes ráno nemůže Max najít svou helmu na kolo, Charlie zůstane v posteli o celých patnáct minut déle, než by měl, a Clemmie se nemůže rozhodnout, která sponka do vlasů je ta pravá. Pro Elizabeth jsou tato zdržení, tyhle přehmaty jako prst, který jí rozrýpává nějaké vnitřní zranění. Považuje je za svoji chybu, svoje selhání jakožto matky, jakožto člověka. Slyší svou vlastní matku, jak pohoršeně mlaskne. Elizabeth se nedokáže pořádně nadechnout, dokud nejsou všichni včas venku – najedení, čistí a připravení na den, který mají před sebou. Což jsou samozřejmě pod Elizabethiným dohledem vždycky.

Max na střední školu jezdí na kole sám, ale Charlie jde pár kroků před Elizabeth a Clemmie jede na růžové koloběžce vedle ní. Tohle je pro Elizabeth nejlepší část každého rána. Procházet malebnými uličkami Farley, popíjet kávu ze znovupoužitelného kelímku a sledovat před sebou svoje děti – upravené a nachystané. Dokázala to, další ráno, které zvládla. Konečně se může nadechnout.

„Elizabeth! Počkejte na nás!“ zavolá Bry, když vychází z vrátek od Kohliových v čísle 9. Za ní se tyčí jejich obrovský dům s dvojitým průčelím – největší v ulici. Posledních pár měsíců chodí Alba na pár dopolední týdně do Nettlestoneské předškolní přípravky, aby si lépe zvykla, až jí v září začne škola. Elizabeth s nimi chodí ráda, když má Bry všechno po kupě, ale stačí jí jediný pohled a ví, že tohle ráno k tomu má daleko. Bry nese na jedné ruce Albu – roztomilý uzlík rozcuchaných vlasů bez bot s toastem a velkým růžovým plameňákem – a druhou svírá kabelku a nákupní tašku.

„Charlie, Clemmie, počkejte, prosím!“ zavolá Elizabeth na děti a přejde Saint’s Road za kamarádkou. Potkají se hned u branky. Bry nechala otevřené hlavní dveře. Elizabeth přijde nepochopitelné (a upřímně trochu nespravedlivé), že Bry s Ashem mají tolik peněz – Bry se jí svěřila, že Ash firmu prodal za téměř dva miliony –, a přesto se oba stále oblékají jako studenti. Ví, že Jack je v tomhle skoro stejný, ale ten nemá dva miliony babek.

Bry má na sobě tmavomodrý bavlněný overal, který nosí podle všeho každé ráno (Elizabeth jí bude muset ve vhodném okamžiku říct, aby ten hadr už vyhodila). Z jedné náprsní kapsy jí koukají pruhované růžové punčocháče a z druhé kartáč na vlasy; oba – doufejme – pro Albu, která se obličejem tiskne k matčiným prsům. Elizabeth dělá, že to nevidí. Je to jen pár měsíců, co spolu vedli přiopilou, vypjatou debatu o ženách, které dlouho kojí. Elizabeth je toho názoru, že je to divné, jakmile dítě začne chodit, ale Bry jí řekla, že to jsou názory ovlivněné patriarchátem.

„Promiň, Elizabeth, probudila se teprve před deseti minutami – jestli chcete, tak jděte bez nás, vážně.“

Elizabeth je na okamžik v pokušení odkráčet do svěžího ranního vzduchu, aby její děti přišly do školy včas, ale ví, že to neudělá.

Bry si Albu v náručí nadhodí do pohodlnější polohy. Alba zavýskne.

„Pojď, vezmu ji,“ nabídne se Elizabeth. Bry vymotá ruku z tašky a Albu jí předá. Ta rozevře ruce i nohy jako opička, která letí vzduchem a je připravená přistát, pak se přitiskne ke své kmotře.

„Pozdrav se s Fredem,“ řekne Alba a vrazí plameňáka Elizabeth do obličeje. Elizabeth cítí na tváři, že Fred má trochu ztvrdlý kožich, a cítí zaschlé sliny, kyselé mléko a Sudocrem. Elizabeth s hlasitým mlasknutím políbí vzduch těsně před Fredovým plyšovým zobákem.

Bry vytáhne z kapsy růžové punčocháče a začne je navlékat dcerce na nohy. „Díky, Elizabeth. Promiň – Ash dnes vyrazil brzy na nějakou schůzku s instalatérem a já úplně ztratila pojem o čase…“ Bry se letmo podívá na Elizabeth. „Jo, já vím, já vím – nemusíš se na mě takhle dívat. Vím, že Jack takhle mizí každé ráno, ale všechny nemůžeme být supermámy.“

Velká dodávka z půjčovny v tu chvíli zabliká a zabočí do Saint’s Road. Bry ztichne. Jak se k nim dodávka přibližuje, Elizabeth vidí, že ji řídí štíhlá, atraktivní starší žena s modrým šátkem kolem hlavy. Směje se, pravděpodobně něčemu, co jí právě řekl absurdně krásný tmavovlasý mladík vedle ní, s bosýma nohama opřenýma o palubní desku. Když projíždějí kolem nich, žena jim pokyne rukou. Elizabeth přesně neví proč, ale to gesto jí připadá povýšené. Dodávka náhle zastaví hned za Elizabethiným vlastním domem.

„To budou asi ti noví, co si pronajali číslo 8,“ poznamená Bry a otočí se, aby viděla na dodávku.

„Co je číslo 8?“ zeptá se Alba.

„To je ten dům vedle tety Elizabeth,“ odpoví Bry tlumeně, jako by od ní byla děsně daleko.

„Ten pán, co tam žil, odešel do nebíčka,“ pronese Alba vážně. Bry se otočí k dceři, ale ta se upřeně dívá na Elizabeth. Je to vážné téma, které si žádá vážnou reakci.

„Ano, přesně tak, Albi.“

Jak se po tomhle Elizabeth stýská. Možná by si měli pořídit čtvrté – vždycky může předstírat, že to bylo omylem.

„Měli bychom je jít pozdravit,“ navrhne Bry a přetáhne Albě punčocháče přes zadek. Elizabeth postaví Albu na zem, ale stále ji drží za ruku.

„Bry, teď to nejde – děti…“

Bry se na ně letmo podívá; Charlie sestru pošťuchuje klacíkem.

„No jo, jasně. Měly by průšvih, kdyby přišly pozdě…“

Ale i Elizabeth na okamžik zapomene na děti, když se oboje dveře dodávky s bouchnutím zavřou a žena odtančí před dům a rozpřáhne ruce směrem ke krasavci, jako by ten dům byl báječný starý přítel, kterého právě představuje… komu? Synovi? Možná synovci? Ten si zahákne palce za zadní kapsy džínů, dívá se před sebe na omšelou budovu, řekne něco v jazyce, který zní jako hodně rychlá italština, a pak popoběhne a následuje ji do domu.

Table of Contents

1. července 2019

2. července 2019