Obsah

Poznámka autorky

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3

kapitola 4

kapitola 5

kapitola 6

kapitola 7

kapitola 8

kapitola 9

kapitola 10

kapitola 11

kapitola 12

kapitola 13

kapitola 14

kapitola 15

kapitola 16

kapitola 17

kapitola 18

kapitola 19

kapitola 20

kapitola 21

kapitola 22

kapitola 23

kapitola 24

kapitola 25

kapitola 26

kapitola 27

kapitola 28

Vražda v Mallowan Hall

Colleen Cambridge

VRAŽDA V MALLOWAN HALL

Tato kniha je fikcí. Jména, postavy, firmy, organizace, místa a události jsou produkty autorčiny představivosti nebo jsou použity v rámci fikce. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, s událostmi či místy je zcela náhodná.

Přeložil Pavel Pokorný

MURDER AT MALLOWAN HALL

Copyright © 2021 Colleen Gleason

Translation © Pavel Pokorný, 2023

ISBN 978-80-242-8586-3

Víš, já si myslím, že když už jednou v mém vlastním domě došlo k vraždě, pak bych si měla taky trochu přijít na své, rozumíš mi?

— Agatha Christie

Mrtvá v knihovně*

Poznámka autorky

Agatha Christie, její manžel Max Mallowan a jejich pes Peter sice skutečně existovali, ale Mallowan Hall, umístění sídla a veškeré služebnictvo jsou zcela smyšlené, stejně jako zločin vylíčený v tomto příběhu.

kapitola 1

Phyllida Brightová viděla za velké války mrtvol až dost, takže když našla na podlaze ležet mrtvého muže, ani jí nepřišlo na mysl začít ječet.

Ten nečekaný pohled v ní nicméně vyvolal tiché, překvapené vyheknutí a poté vlnu obav, za níž následovala zlost. Jako bych toho dnes neměla už tak dost na práci, pomyslela si, ale to už přišly ke slovu instinkty zkušené válečné zdravotnice, takže poklekla, aby se ujistila, jestli je ten muž skutečně po smrti.

Byl dočista mrtvý – nemluvě o tom, že byl také značně zakrvácený, za což mohlo plnicí pero, které mu čouhalo z krku. Ty skvrny na knihovním koberci si vyžádají dvě hodiny práce, a pak bude koberec muset ještě uschnout, než bude možné vrátit jej zpět. A nad tím, kolik času zabere odstranit krvavé stříkance z knih a tapet, Phyllida raději ani nepřemýšlela.

Přesto teď zavřela oči a rychle se pomodlila za klid nebožtíkovy duše – a přidala i slova vděku za to, že pana Waringa objevila ona a ne Ginny, afektovaná panská s výrazným hlasem, která v knihovně každé ráno uklízí. To by ještě scházelo.

V duchu už upravovala pracovní rozvrh svého personálu tak, aby služky držela mimo knihovnu a její bezprostřední okolí a také aby jim poskytla co nejméně příležitostí ke klepům o nečekaném nálezu. Když vstala, aby zamířila k telefonu na stole, klíče na kroužku u jejího pasu vesele zacinkaly.

Zatímco čekala, až ji operátorka spojí, rozsvítila elektrickou lampu na stole a urovnala vyřezávaný mahagonový tácek, na kterém by leželo plnicí pero, kdyby právě nečnělo z arterie toho mrtvého. Také upravila vázičku, v níž byly vždycky nějaké květiny nebo zeleň (odstranila jeden vadnoucí list, který si strčila do kapsy u šatů), a sykla, když zaregistrovala tupou rýhu na hraně lesklé desky stolu. Nůžky a papíry ale zůstaly netknuté a totéž platilo pro malé achátové těžítko.

Konečně spojili její hovor, nicméně ukázalo se, že to, co by se mohlo zdát jako jednoduchý úkol, může být zdlouhavé.

„Ano, konstáble. Je to skutečně mrtvola.“ Už potřetí byla požádána o tutéž informaci a důvodem pro to opakování nebyl praskot v telefonní lince. „Tady Phyllida Brightová. Jsem hospodyně paní Mallowanové zde v Mallowan Hall.“

„Mallowan Hall? To myslíte ten dům, kde bydlí ta paní, co píše detektivní příběhy?“

Phyllida zaskřípala zuby. „Ano, konstáble.“

„Tak vy povídáte, že v domě Agathy Christie je v knihovně mrtvola?“

„Přesně to vám říkám, konstáble. A očekávám, že se tomu ihned budete věnovat. Mallowanovi mají plný dům hostů.“ Muž se tak nevázaně řehonil, až si nebyla jistá, jestli jí rozuměl.

„To je povedený vtip, vážně, madam,“ vypravil ze sebe konstábl mezi záchvaty srdečného smíchu. „Mrtvola v –“

„Konstáble Greensticksi,“ pronesla tím nejvážnějším tónem, „na tom není nic k smíchu. Byl zavražděn člověk a doporučuji vám, abyste se té věci neprodleně věnoval.“

Když konečně nabyla jistoty, že konstábl plně pochopil vážnost situace, zavěsila telefon. Dobře si uvědomovala, že operátorka, která je spojila, teď pravděpodobně začne telefonovat na všechny strany, aby tu novinku roznesla.

Soustředila se ale na chudáka pana Waringa – byla si vcelku jista, i když ne zcela, že se tak jmenuje; koneckonců včera večer dorazil nečekán a rozhodně nebyl na seznamu hostů. Což samozřejmě není u nečekaných hostů ta hlavní potíž.

Phyllida byla v pokušení položit přes toho nebožáka pokrývku, ale pak se rozhodla, že raději nebude do té scény nijak zasahovat. Pan Waring byl mladý, vypadal na necelých třicet let, měl světle hnědé vlasy a stejně zbarvený knírek. Byl vkusně oblečený – kalhoty měl konfekční, koupené v obchodě, ne šité na míru, nicméně byly pěkné. Jeho kabát byl z prvotřídní vlny a dobře střižený, ne víc než dva roky z módy. Byl čistý a Phyllida si s uspokojením všimla, že obruba je zcela neporušená. Podle jejího názoru byla poškozená obruba první známkou toho, že dotyčný dostatečně nepečuje o detaily a o svůj vzhled, což se obvykle projevuje i v jiných ohledech.

Phyllida mrkla na hodiny, aby zjistila, že je teprve sedm. Paní Agatha by za normálních okolností ještě tak dvě hodiny spala a pak by nejprve strávila nějaký čas psaním ve své pracovně, než by se připojila k manželovi a hostům. Pohled na ciferník také Phyllidě připomněl, že jakmile hosté odjedou, bude třeba objednat naolejování všech hodin v domě. Sice to bude o dva týdny dříve než obvykle, ale všimla si, že stojací hodiny u paty hlavního schodiště trochu drhnou.

Naléhavějším úkolem teď ale bylo zpravit o situaci pana Dobbla. Už jen při té představě zatoužila po dalším šálku hodně silného darjeelingu.

Před jakýmkoliv jednáním s majordomem Mallowanových obvykle potřebovala nějakou vzpruhu, ale vzhledem k tomu, že bylo teprve krátce po sedmé hodině ranní, na žitnou whisky neměla pomyšlení.

Jelikož nechtěla nechat knihovnu bez dozoru, zazvonila na pana Dobbla. Pravda, vědomí, že za ním nezajde, ale povolá si ho k sobě, jí vyvolalo na tváři úsměv.

Úsměv na její tváři koneckonců nebyl nijak neobvyklý. Phyllida sice měla náročná měřítka a temperament generála, nicméně byla obdařena optimistickou, pragmatickou a veselou povahou. Ačkoliv musela většinou vystupovat rezervovaně, jelikož byla osobně zodpovědná za většinu služebnictva v domě (o výdajích na chod domácnosti nemluvě), vědělo se o ní, že s panskými hrává whist, služkám pomáhá s módou, když mají volno, a pokojské radila ohledně vztahu s bývalým šoférem. (Nebyl žádnou slibnou partií, protože šilhal a byl to nešika.) A nejedna kuchyňská služka byla svědkem toho, jak se zdánlivě vždy velmi korektní hospodyně dokáže rozněžnit nad vrhem koťat.

Dvě z řečených koťat posléze doputovala až do košíku ve Phyllidině obývacím pokoji, aby se tu připojila k její sbírce detektivních románů a knih na téměř jakékoliv téma pod sluncem. Teď už dorostla v dospělé a baculaté kočky opovrhující košíkem, který jim kdysi poskytoval útočiště. Kočka Stilton a kocour Rye nicméně pomáhali držet v šachu myši, aby neřádily ve spíži. Phyllida si také ve chvílích klidu a odpočinku tu či onu kočku brala do klína – samozřejmě pokud jí to dovolily. Takové momenty obzvlášť ocenila vždy po jednání s panem Dobblem.

Ve službě bylo obvyklé, že se začíná ve třinácti či čtrnácti letech někde u nádobí, odkud se dívka postupně vypracuje na kuchyňskou služku a pak postupuje hierarchií výš, třeba na panskou. Phyllida za sebou tuto zkušenost neměla, čímž byla dost výjimečná. Vlastně dřív vůbec nepracovala ve službě – začala s tím až pár let po velké válce, když odešla od armády.

Pro to, že si zvolila práci hospodyně na velké venkovské usedlosti, měla dobré důvody, do kterých nikomu nic nebylo. I z této příčiny neoplývaly její vztahy s panem Dobblem přátelskostí. Měla za to, že mu připadá podezřelé, když jako žena nastoupila na vyhledávanou pozici hospodyně a neměla za sebou dlouhou historii drhnutí podlahy (tedy alespoň pokud mu bylo známo). Navíc byla určitě v jeho očích na tak prestižní pozici ve velkém panském sídle poměrně mladá (i když jistě ne zas tak mladá a rozhodně ne nezkušená). A navzdory jeho snaze se neuráčila sdílet s ním detaily ohledně své minulosti, rodinného stavu či věku, byť na ni naléhal.

Phyllida si ale byla jistá, že se valná část nechuti, kterou vůči ní pan Dobble cítí, zakládá na faktu, že jako Brightová nezůstává svému příjmení nic dlužna – nejen povahou, ale hlavně barvou vlasů. Byly zářivé. Zářily jako zlato.

Když se s ním poprvé setkala, majordomus ji přejel pohledem od hlavy k patě a navrhl jí, že by si měla „uhasit ten požár na hlavě“.

Odolala pokušení mu na oplátku navrhnout, že by si mohl vytáhnout ze zadku tu vycházkovou hůl, kterou mu zřejmě někdo zarazil do těla místo páteře. Spokojila se s tím, že si dala pozor, aby v přítomnosti pana Dobbla měla své plamenné vlasy vždy hladké a úhledné, ale nijak je neskrývala. K úboru hospodyně naštěstí nepatří čepec, takže její odhalená hlava vždy svítila jako maják.

Právě když byla hotova s rozhrnováním závěsů, aby do knihovny vpustila sluneční světlo, otevřely se dveře.

Pan Dobble vstoupil tiše, tak jako to dělávají ti nejlepší členové služebnictva. Mohlo mu být přibližně padesát let (vyjadřoval se ohledně svého věku stejně vágně jako Phyllida), měl hladce oholenou tvář a stejně tak hladkou lebku s výrazným vroubkem nad levým uchem (kvůli tomuto rysu mu někteří členové personálu říkali Starej s vroubkem, pokud byl bezpečně z doslechu). Tenhle majordomus měl všechno dlouhé – uši, prsty, trup, chlupy šedého obočí – s výjimkou nohou, které v poměru k tomu ostatnímu rozhodně dlouhé nebyly. Nedalo se říct, že by byl malého vzrůstu; nohy měl prostě stejně dlouhé jako trup. Měl tmavé oči a velmi bledou pleť, tak hladkou, až se Phyllida zamyslela, jestli si nedopřává hodně jemný pleťový krém.

Podobně jako většina majordomů se oblékal stejně vybraně jako panstvo. Jelikož ale žádný příslušník vyšší třídy nestojí o to, aby bylo možné omylem pokládat sluhu za někoho, kdo je jim naroveň, oděv majordoma vždy obsahoval nějaký nepatřičný prvek – poněkud nemoderní vázanku, příliš starý kabát, špatně střižené kalhoty. Takovéto menší anachronismy pomáhaly panstvu rozeznat, že majordomus není jeden z „nich“ – a naopak, jako když jednou jel lord Haldane vlakem a nějaká pokojská ho měla za majordoma.

Pan Dobble s nadutým výrazem udělal tři kroky do knihovny a vyčítavě hleděl na Phyllidu. Otevřel ústa, bezpochyby se záměrem ostře ji pokárat.

Pak spatřil pana Waringa. Klopýtl, strnul a místo kousavé poznámky, kterou měl na jazyku, bezděky vykřikl.

„Jak vidíte, pane Dobble, stala se nepříjemnost.“

„Ihned uvědomím policejní stanici.“ Vzpamatoval se rychle, ale Phyllida s potěšením zaregistrovala, že ho ta situace v prvním okamžiku vyvedla z míry mnohem víc než ji.

Potlačila spokojený úsměv a odpověděla: „Už jsem s konstáblem Greensticksem mluvila. Předpokládám, že sem zanedlouho dorazí, nejspíš v doprovodu lékaře, takže máme jen velmi málo času na to, abychom uvědomili služebnictvo a informovali pana Maxe a paní Agathu.“ Uvážlivě čekala, až se majordomus chopí vlády nad situací.

„Pana Maxe o tom zpravím já,“ pronesl. „A samozřejmě také sluhy. Vy se postarejte o své podřízené, paní Brightová. Pevně doufám, že dokážete zabránit ječení a vřískání. Nemusím vám připomínat, že máme hosty.“

Věnovala mu ledový úsměv. „Jistě, postarám se, aby se histrionství služebných omezilo na tlumené výkřiky.“

Pan Dobble chvíli mlčky stál nad mrtvým tělem. „Nebesa. To je plnicí pero?“

„Je to tak.“ Phyllida přistoupila blíž. „Vskutku děsivé.“

„To je ten reportér, že? Ten, co měl dělat interview s paní Agathou. Pan Waring.“

„Ano, pokud se pamatuji.“ Phyllida neotvírala hostům, aby je uvítala, to byla práce pana Dobbla. Avšak nenechala si ujít možnost alespoň letmo všechny zahlédnout, když přijeli, a také je viděla při večeři. Potřebovala je znát, vždyť její personál bude zodpovídat za úklid jejich pokojů a uspokojování jejich potřeb.

Napadlo ji, že pokud se dá na tomhle zavražděném hostu najít něco dobrého, je to fakt, že jeho smrt Mallowanovy až tolik nerozruší, protože toho mrtvého vůbec neznali. Ale někdo ho tu očividně znal.

Pan Dobble vydal zamyšlený zvuk. „Řekl bych, že na ty skvrny bude potřeba karbolka.“

„Napřed se to ale musí nechat nasáknout slanou vodou.“

„A ty tapety?“

„Samozřejmě mlékem a vařící vodou. A potom levandulovým cídidlem.“

„Řeknu Stanleymu a Freddiemu, aby odnesli koberec, jakmile to tělo… hm… co nejdříve.“

„Budu vám zavázána, pane Dobble.“ A Ginny také, pomyslela si suše. Služka měla pro prvního sluhu Stanleyho slabost.

Hleděli na mrtvolu a ani jeden z nich se nechtěl pohnout.

Jelikož žili v domě spisovatelky oblíbených detektivek, mrtvoly tu byly běžným námětem rozhovorů – a to včetně jemných detailů týkajících se nejchytřejších způsobů, jak člověka připravit o život. Paní Agatha měla obzvlášť v oblibě otravu a probodnutí (ale ne takto krvavé) a příležitostně samozřejmě také uškrcení. Ale aby tu došlo ke skutečné vraždě… Vidět na podlaze nataženou opravdovou mrtvolu s psací potřebou trčící z arterie…

Krvavé skvrny na koberci naznačovaly, že pan Waring nezemřel okamžitě. Vypadalo to, že se kus plazil, nepochybně ve snaze nalézt pomoc, a silně při tom krvácel. Phyllida se otřásla, když si představovala strašlivé poslední okamžiky jeho života. Muselo se to stát pozdě v noci, jinak by ten hluk jistě někdo zaslechl.

„Kdo mohl něco takového udělat?“ Do hlasu pana Dobbla, obvykle jednajícího zcela škrobeně, se vkradla špetka nefalšovaného citu.

„To nevím,“ odpověděla Phyllida podobně upřímně. „Ale musel to být někdo v domě.“

Majordomus zatajil dech a tichounce pronesl slovo, které Phyllida zaslechla naposledy v době, kdy pracovala u armády. Nicméně musela souhlasit.

Veškeré myšlenky na karbolku, na nutnost dát namazat hodiny a na řízení personálu – úkoly a starosti, k nimž se upírala jako k záštitě před realitou – se jí vypařily z hlavy a místo nich ji zaplavily pocity.

Došlo tu k vraždě. Tady, v milém a usedlém Mallowan Hall.

kapitola 2

Mallowan Hall byl neokázalé venkovské sídlo s patnácti pokoji pro hosty, pracovnou pro pána a paní domu a řadou obývacích a přijímacích pokojů. Skrýval se v kopcích a bujných lesích Devonshiru nedaleko od Cornwallu. Byl postaven na přelomu století a na venkovskou usedlost byl překvapivě moderně vybavený. Měli tu vodovod, toalety uvnitř domu a elektrické osvětlení v kuchyni, v přízemí a ve všech ložnicích.

I když to znamenalo pracovat pro paní Agathu, Phyllida by o pozici zdejší hospodyně nestála, kdyby tu nebyla elektrická světla a tekoucí horká voda. To věčné čištění plynových lamp, od kterých zůstávají na stropech a na stěnách tlusté pruhy sazí, bylo prací, kterou personálu nařizovala nerada.

Dům postavený z temně rudých cihel a pyšnící se sedmi komíny měl čtyři podlaží a sklep. V impozantním průčelí bylo dvacet oken, velké přední dveře vedly do světlé, tři patra vysoké haly zdobené velkým půlkruhovým oknem. Cestu vinoucí se k nedávno zrenovované budově garáže pro motorové vozy lemovaly úhledné tújové živé ploty, tvarované zimostrázové keře a mohutné květináče s popínavým břečťanem, rozložitými červenými begoniemi a bohatě kvetoucími růžovými gerberami.

Kolem usedlosti a garáže pro vozidla se rozkládaly terasy, barevné zahrady, malý jabloňový sad, jezdecké cesty a za nimi hustý les. Pozemek kolem domu ohraničovala pět stop vysoká kamenná zeď táhnoucí se nahoru a dolů po mírných pahorcích, a dokonce i přes potůček na severní straně usedlosti.

Z městečka Listleigh vedla do Mallowan Hall úzká a klikatá cesta, po níž se tam dalo dojet motorovým vozem za třicet minut. Nejoblíbenějším podnikem v Listleighu byl hostinec U Křičící straky vyhlášený tmavým, lahodným pivem a nevrlou hostinskou. Ve městě se rovněž nacházel poštovní úřad, drogista, lékárník, kostel, čajovna a obchod se smíšeným zbožím spolu s řadou dalších podniků, jako byl řezník, švec a obchod s plátěným zbožím.

Uběhla stěží čtvrthodina od chvíle, kdy Phyllida ukončila telefonní hovor s konstáblem Greensticksem, jakmile dotyčný přiburácel po cestě v motorovém voze. Jeho energická jízda zvedla do vzduchu oblak prachu a písku, a když vozidlo smykem zastavilo, zanechalo v povrchu cesty hluboké stopy. Phyllidu nepřekvapilo, že ten dopravní prostředek má v laku šrámy a škrábance a vpředu na straně spolujezdce malou promáčklinu.

V konstáblových stopách přirachotil druhý vůz, ten ale jel mnohem rozvážněji.

Služebnictvo se mezitím dozvědělo, co se stalo. Ginny a Mary, panské, které měly za normálních okolností na starosti všechny společenské místnosti v přízemí, se snažily najít všemožné důvody, aby se mohly zdržovat poblíž knihovny, ale Phyllida je přísně poslala do hudebního pokoje v opačném křídle domu. Benita, umývačka nádobí v kuchyni, se zčistajasna pustila do drhnutí schodů u předních dveří navzdory skutečnosti, že už tak učinila za svítání a teď by měla v kuchyni umývat vejce. A zahradník měl stejně jako sluhové spoustu naléhavých úkolů, kvůli nimž se musel potloukat vpředu v domě.

Komorná a trojlístek komorníků, kteří dorazili do Mallowan Hall jako doprovod svých pánů a paní, se tu novinu jistě už také dozvěděli, ale neměli žádnou výmluvu, která by jim umožnila motat se kolem a špicovat uši. Nezbývalo jim než netrpělivě čekat, až klepy doputují do jídelny pod schodištěm, kde zrovna snídali. A Phyllida nepochybovala, že se ty klepy budou šířit rychle.

Pan Max, kterého seznámil se situací majordomus, předal tu zprávu své paní, když se probudila. Jak pan Dobble řekl Phyllidě, Mallowanovi budou informovat hosty, až vstanou – dorazili včera a po příjezdu šli spát poměrně časně. Pan Max si zanedlouho ve své pracovně promluví s konstáblem a ostatními policisty. Pokud šlo o ranní čaj paní Agathy, Phyllida se rozhodla, že dnes jí jej raději přinese osobně, místo aby ten úkol nechala na některé pokojské.

Pan Dobble uvedl konstábla Greenstickse a toho druhého pána, který si nesl zavazadlo působící dojmem lékařské brašny, do knihovny. Ačkoliv sjel Phyllidu káravým pohledem, nevyklidila pozici u dveří místnosti. Policie bude přece samozřejmě chtít mluvit s ní, jelikož to byla ona, kdo objevil tělo. A ona také rozhodně potřebuje být informována o tom, co se děje, aby mohla zajišťovat hladký chod domácnosti.

Konstábl mezitím očividně potlačil své veselí a pozdravil Phyllidu s přiměřenou vážností. Byl to pomenší a nafoukaný chlap s hustým černým knírkem, ale Hercula Poirota jí nepřipomínal ani v nejmenším.

Phyllida se považovala za odbornici na nejslavnějšího detektiva z knih paní Agathy a částečnou (jen částečnou) příčinou toho, že v současné době nebyla provdaná, byl fakt, že zatím nenašla muže, který by odpovídal úrovni nastavené tímto korektním belgickým detektivem. Na tom, že je Poirot jen výplodem fantazie její paní, nesešlo. Phyllida si vytvořila jistou čtenářskou náklonnost k tomu bystrému drobnému gentlemanovi, k jeho brilantním šedým buňkám, a sdílela jeho kladný vztah k pořádku a metodičnosti.

Konstábl Greensticks se sice detektivovi paní Agathy podobal vnějšími rysy, pompézností, malým vzrůstem a pěstěným knírkem, ale spíše než Poirot to byl inspektor Japp – k tomuto názoru Phyllidu přivedl fakt, že řečený knírek rozhodně potřeboval přistřihnout a kabát, ve kterém konstábl přijel, na něm poněkud uboze visel a nevzhledně mu plandal u kolen. Notes měl pomačkaný a poskvrněný a tužku nosil zastrčenou za uchem.

Zastupoval nicméně listleighskou policii a navzdory svému jménu nebyl ani štíhlý, ani nějaký nezkušený zelenáč. „Už jsem zpravil Scotland Yard, inspektor přijede hned. Zatím prozkoumám místo činu, zapíšu informace a budu asistovat tady doktorovi,“ oznámil.

Doktor Bhatt byl čtyřicátník s rudohnědou pokožkou a sytě černými vlasy. Knír měl sice nevoskovaný, ale lesklý, nádherný a dokonale rovně učesaný. Ani jediný vous nebyl příliš dlouhý nebo příliš krátký, ani jediný se nekroutil, kam neměl. Pohled na něco takového by si jistě vysloužil upřímný kompliment pana Poirota, kdyby tu byl. Lékař měl výrazný nos s hrbolem u kořene. Nebýt tohoto jediného fyzického rysu, nenašlo by se na něm nic, kvůli čemu by si nezasloužil být označen jako pohledný.

„Zdravím vás, paní Brightová a pane Dobble. Upřímně mne mrzí, že se sem dostavuji za těchto okolností.“ Hovořil ráznou angličtinou, i když se do ní mísil nenápadný přízvuk svědčící o jeho pravé domovině. Choval se energicky a pohotově, ale přitom uvolněně. Z jeho vystupování bylo Phyllidě jasné, že je zvyklý zvládat i ty... i ty nejnáročnější situace s klidem a pevnou myslí.

Všichni čtyři se společně vydali do knihovny. Jediným zvukem, který je cestou doprovázel, bylo tiché cinkání Phyllidiných klíčů na kroužku. V knihovně doktor ihned poklekl k tělu pana Waringa.

Phyllida se nedokázala ubránit pokušení sklonit se a všechno zblízka sledovat. Aby jí při tom pohybu nezazvonily klíče, položila na ně dlaň. Jako horlivá čtenářka detektivek a zdravotní sestra se zkušenostmi s hroznými zraněními pociťovala v této situaci pouze zvědavost, ohyzdnost smrti ji neodpuzovala.

Doktor Bhatt nedal nijak najevo, že by mu snad vadilo, jak se nad ním sklání. Postupoval klidně a cílevědomě, a když za pár chvil vstal, na okamžik jí s porozuměním pohlédl do očí. „Smrt způsobila jediná rána do karotidy. Vykrvácel. Pravděpodobně by nebylo možné ho zachránit. Přibližný čas smrti je někdy mezi půlnocí a třemi hodinami ráno. Nevidím žádný důvod blíže pátrat po příčině smrti – je očividná a svými závěry jsem si jist.“

„Plnicí pero jako zbraň,“ pronesl konstábl, sykl, zavrtěl hlavou a něco si zapisoval do svého pomačkaného notesu. „Ošklivě krvavá smrt.“ Vzhlédl. „Až dorazí inspektor, bude si potřebovat promluvit se všemi v domě. Kolik je tu přítomno lidí?“

„Členů personálu pracujících v domě i na pozemku je sedmnáct – ne, osmnáct, včetně nového šoféra, který včera dorazil, zahradníka, muže pro všechno, paní Brightové a mne,“ odpověděl pan Dobble a Phyllida si jen tiše vzdychla. To se dalo čekat, ale jestli budou muset všechny její služebné a personál z kuchyně nechat práce a mluvit s policií, znamená to další narušení pořádku. „Mallowanovi mají v domě společnost, je tu osm hostů. Pan Waring byl devátý. Také je tu další komorná a tři komorníci, ti doprovázejí hosty a teď čekají v místnosti pro služebnictvo, až si je zavolají.“

„Waring byl hostem na té sešlosti?“ zabručel konstábl Greensticks.

„Svým způsobem ano,“ odpověděl pan Dobble. „Přijel udělat interview s paní Agathou Mallowanovou. Jak asi víte, je to slavná spisovatelka detektivních románů.“

Doktor Bhatt ztuhl a vykulil oči. Poprvé na něm bylo znát, že něco narušilo jeho klidné vystupování. „To chcete říci – ne, ne, to nemůže být pravda, nebo ano? –, že paní Mallowanová je Agatha Christie?“

Pan Dobble sklonil hlavu v afektovaně znuděném přitakání, ale Phyllida dobře věděla, že je na jejich zaměstnavatelku stejně hrdý jako ona. I on měl rozsáhlou soukromou sbírku jejích románů a povídek.

„To je úžasné!“ zářil doktor Bhatt. Pak si uvědomil, že se vlastně nachází na místě, kde došlo k vraždě, a jeho úsměv se rozplynul. Nemohl si ale pomoci, musel vyslovit to, co bylo očividné: „Mám moc rád romány paní Christie, obzvlášť příběhy s panem Quinem.“

To, co by následovalo (pravděpodobně by to byla debata týkající se původu této záhadné literární postavy), přerušilo zaklepání na dveře knihovny, které po jejich příchodu pan Dobble pečlivě zavřel. Teď se k nim vydal a Phyllida si všimla, že je zvládl otevřít právě dost na to, aby sice pustil dovnitř klepajícího pána, ale přitom zabránil nahlédnout do knihovny zvědavému sluhovi, který ho přivedl.

„Vítejte, inspektore,“ oslovil muže konstábl a poté ho seznámil se všemi přítomnými.

Detektivní inspektor Cork na první pohled nepůsobil dojmem člověka s velkými vyšetřovacími schopnostmi – tedy alespoň pokud mohla Phyllida soudit. Byl mladší než ona, táhlo mu na čtyřicet a oči mu maličko vystupovaly z důlků, jako by byl neustále v šoku. Světle hnědý knírek nosil stejně jako plstěný klobouk téže barvy: obojí měl prostě jen proto, aby to řádně vypadalo, zaplňovalo určené místo a vyžadovalo péči (klobouku jí ale mnoho nevěnoval, ten už naléhavě potřeboval pořádně vykartáčovat). Ale Phyllidina okamžitá předpojatost vůči jeho detektivním schopnostem pramenila především z toho, že měl na tvářích a u kořene nosu skupinku pih.

Vypadal zkrátka příliš mladě a chlapecky na to, aby byl dobrý ve vyšetřování vražd.

Konstábl a doktor předali muži ze Scotland Yardu informace, které zjistili. Poté inspektor Cork otočil pohled svých rybích očí na ni.

„Paní Brightová, vy jste objevila tělo. Kolik bylo hodin? Nevšimla jste si, že by něco v místnosti bylo jinde, než má být?“ Jeho hlas neseděl k tomu mladistvému vzhledu, zněl hluboce a chraplavě.

„Bylo krátce před sedmou. Obvykle uklízí v knihovně Ginny, jedna z panských, ale ještě sem nedorazila a chtěla jsem otevřít okna, protože v noci byla bouřka. Není nad vůni ranního vzduchu po pořádném letním dešti. Až na chudáka pana Waringa tu nebylo nic v nepořádku.“ A než stačil položit otázku, hned pokračovala. „Ničeho jsem se nedotkla, kromě toho, že jsem k němu poklekla, abych zkontrolovala, jestli je po smrti – ačkoliv jsem si tím byla zcela jistá –, a pak jsem zatelefonovala konstáblu Greensticksovi.“

Cítila, jak se pan Dobble za ní ošil. Domyslela si, že mu její slova nepříjemně připomněla skutečnost, že jej informovala až poté, co zpravila policii.

„Kdy jste na noc zavírali to francouzské okno, paní Brightová?“

Pohlédla na dvojité prosklené dveře. „To mohlo být asi tak půl jedenácté. Zavřeli jsme je na západku, jako vždycky. Když začala bouřka, Mallowanovi a hosté hráli v hudebním pokoji bridž. Pokud vím, poté, co sluha Stanley zavřel okna a zamkl dveře, už tu nikdo nebyl. Na nic v místnosti jsem nesahala, jen jsem roztáhla závěsy – kvůli světlu – a urovnala jsem pár věcí na stole.“

Inspektor Cork si zapsal několik poznámek do neposkvrněného notesu a pak zprudka vzhlédl. „Nemějte mi za zlé, že o tom mluvím, paní Brightová, ale nezdá se, že by vás ten objev nějak zvlášť vyvedl z míry.“

„Jestli chcete vědět, zda jsem vykřikla nebo jinak slyšitelně zareagovala, pak odpověď zní ne – ale nechápu, jak to souvisí s vyšetřováním. Byla jsem na frontě jako zdravotní sestra, inspektore. Už jsem viděla mnohem horší věci.“

Inspektor zabručel, pohlédl na stůl a potom opět na pana Waringa. „A co to plnicí pero? Poznáváte jej?“

„Ještě jsem… neprohlížela jsem si jej tak zblízka, abych to mohla říci jistě,“ odpověděla, mrzutá z toho, že zadrhla v řeči, „ale na stole chybí. Může to být ono. Je černé. Nůžky a těžítko jsou ale na místě.“ Významně mu pohlédla do očí a zaregistrovala v nich záblesk, podle něhož poznala, že její narážku pochopil.

Proč vrah nepoužil nůžky nebo ho nevzal po hlavě tím těžítkem? Použít plnicí pero je přece mnohem nejistější způsob, jak někoho zavraždit, než ostré nůžky nebo těžký kus achátu.

Inspektor Cork se otočil, došel k mrtvole a podřepl k ní. Když vstal, držel vražedný nástroj v kapesníku.

Phyllida se zadívala na psací potřebu pokrytou sraženou krví a jinými tekutinami. „Ano, to je psací pero ze stolu,“ potvrdila.

Uvědomila si, že se jí inspektor Cork vyhýbá pohledem. Vražednou zbraň zabalenou v kapesníku předal konstáblu Greensticksovi a začal si něco psát do notesu. Strčil jí snad ten zakrvácený nástroj pod nos, aby vyzkoušel její kuráž? Chtěl vědět, jak zareaguje na ten nechutný pohled?

Phyllidu Brightovou něco takového rozhodně nerozhází.

„Říkal jste, že tu pan Waring byl jako reportér,“ obrátil teď inspektor svou pozornost k panu Dobblovi. „Nepřijel jako host pána a paní Mallowanových.“

„Ano, pane, je to tak. Včera nečekaně dorazil právě v době, když se hosté sjížděli na sešlost. Obvykle ji pořádají od soboty do pondělí, ale tentokrát se koná od středy do pátku, protože paní Mallowanová musí být v sobotu v Londýně.“

Jak Phyllida, tak inspektor Cork se se zájmem napřímili. „Nečekaně? Chcete tím říci, že paní Chri– totiž paní Mallowanová pana Waringa nečekala?“

„Ne, pane, pokud vím, tak ne. Ale na tom, že se s ní snaží reportéři setkávat kvůli interview a podobně, není nic tak neobvyklého. Někdy se ohlásí telefonicky, někdy se prostě objeví nečekaně u dveří a doufají, že to dobře dopadne.“

„V tomto případě pan Waring očividně jen doufal, že to dobře dopadne. Ale místo toho tu leží mrtvý.“ Inspektor Cork se zahleděl na pana Dobbla a pak na Phyllidu s chladným, skeptickým výrazem ve tváři. „Velmi zajímavé.“

Ta slova zněla spíše výhružně než jako prosté konstatování.

kapitola 3

S touto nepříjemnou myšlenkou v hlavě se Phyllida omluvila, odebrala se z knihovny a nechala na panu Dobblovi, aby se o pány postaral. Bylo po půl osmé, paní Agatha už jistě vstala a její manžel jí hned řekl, co se stalo. Určitě bude potřebovat svůj čaj a Phyllida jej chtěla mít připravený včas, než paní zazvoní.

To si vyžadovalo cestu dolů do kuchyně, což Phyllidě nijak nevadilo, protože se potřebovala ujistit, zda paní Puffleyovou a její personál neodvedly události dnešního rána od práce (což se samozřejmě stalo). Snídaně, přesnídávka, čaj a oběd, vše musí probíhat jako obvykle.

Nahlédla do místnosti, kde byli sloužící hostů, a poněkud rozmrzele si připomněla, že jen jedna z návštěvnic má s sebou svou služku. To znamenalo, že dvěma dalším návštěvnicím bude muset při toaletě pomáhat Violet, komorná paní Agathy, a v případě nutnosti též Bess – a to v situaci, kdy už tak budou mít všechny Phyllidiny podřízené práce až nad hlavu a ani se na ni nebudou moci řádně soustředit. Je to opravdu nepříjemné, když ženy jezdí na návštěvy bez svých služek. Pro domácnost hostitele je o hodně snadnější nasytit pár dalších úst a poskytnout služebnictvu lůžko na noc než přidávat Violet a Bess k jejich každodenním úkolům další práci.

Čtyři sloužící hostů seděli u dlouhého stolu v jídelně pro služebnictvo, hned vedle kuchyně. Stůl ještě nebyl sklizený po snídani, to počká, nejprve je třeba naservírovat jídlo panstvu nahoře. Sluhové hostů neměli zatím nic na práci, než na ně zazvoní jejich pán nebo paní – což se nejspíš nestane dříve než za hodinu nebo dvě.

„Je to pravda?“ zeptala se Fanny, která skoro vstala ze židle, když spatřila Phyllidu. Byla bledá ve tváři a měla vytřeštěné oči.

„Pokud máte na mysli skutečnost, že jsme dnes ráno našli v domě mrtvého člověka, tak ano,“ odpověděla Phyllida. „Vaši páni a paní jsou ještě na lůžku,“ otočila se na služebnictvo návštěvníků, „a inspektor ze Scotland Yardu vás bude chtít všechny vyslechnout. Takže zůstaňte prozatím zde, dokud pro vás nezazvoní a neodvedou vás do obývacího pokoje nahoře.“ Jelikož tu byli hosty, samozřejmě se v uspořádání rozlehlého domu nevyznali a Phyllida rozhodně nestála o to, aby se tu potloukali a rozptylovali její personál.

Poté, co oznámila tu nepříjemnou novinku, neměla důvod čekat na jejich reakce, takže opustila místnost a šla zkontrolovat, jak si vede domácí služebnictvo.

„Molly, připravte podnos pro paní Agathu. Odnesu jej nahoru,“ oznámila, když vkročila do kuchyně. „A nezapomeňte na sušenku pro Petera.“

Kuchyně byla dlouhá, hlučná a poměrně chladná, protože se z velké části rozprostírala v podzemí. Po většinu délky se táhl velký pracovní stůl, za ta desetiletí zjizvený noži a poznamenaný popáleninami. Na jedné straně pracovaly dvě kuchyňské služky a na druhé kuchařka. U nabílené cihlové stěny stál velký plynový sporák, dvoje kamna a několik kuchyňských kredencí. Na kuchyň navazovala umývárna nádobí a hned za rohem byla lednička a spíž. Za ní se nacházela místnost na ložní prádlo. Dál v chodbě byla palírna, v níž Phyllida dohlížela na přípravu nezbytností pro domácnost, jako byl prášek na čištění zubů, pomády a vonné sáčky do zásuvek, ale také nejrůznější posilující likéry, sirupy a čisticí roztoky používané v Mallowan Hall.

Vůně prskající slaniny a opékaného chleba jí připomněla, že si zatím dnešního rána stihla dopřát jen jeden šálek čaje. A vypadalo to, že paní Puffleyová upekla muffiny se skořicí a jablky – sušenými, sortou Granny Smith. Ty měla Phyllida nejraději. Hrnce a pánve řinčely, mísy jen hrály, talíře cinkaly, o stůl ťukaly nože a paní Puffleyová byla jako obvykle celá rudá ve tváři.

„Je to pravda, paní Brightová?“ zajímala se kuchařka a vzhlédla od velké stříbrné mísy, v níž něco míchala. Byla to vysoká, statná žena a její svalnatá paže se pohybovala s rychlostí vrtule letadla.

„Pokud mluvíte o faktu, že pan Waring, reportér, byl nalezen mrtvý v knihovně, pak ano, je to pravda.“

Za Phyllidou něco třesklo a následoval hlučný rachot. Když se otočila, spatřila kuchyňskou služku zírající v hrůze na rozbitou čajovou konvici, jejíž obsah se rozléval po prkenné podlaze.

Rebecca, služka, která konvici upustila, zapištěla zděšením a studem nad tím, že v přítomnosti obou svých nadřízených projevila takovou nešikovnost. Vrhla se pro koště. Paní Puffleyová křičela, do kuchyně přiběhla z umývárny nádobí Benita. Phyllida to vše jen tiše sledovala.

Shýbla se, aby sebrala největší střepy rozbitého porcelánu. No, když v domě dojde k vraždě, dá se koneckonců čekat, že to vyvolá rozruch. Nedá se nic dělat než to nějak přestát.

„No to přestává všecko, Rebecco! Přece se nebude shýbat paní Brightová, aby kvůli vaší nešikovnosti uklízela!“ zaburácela paní Puffleyová, odložila mísu na dlouhý stůl a sáhla po misce s cukrem. „Hněte sebou a ukliďte to.“

„To nic, paní Puffleyová,“ pronesla Phyllida a hodila střepy do odpadkového koše. „Rebecca to vytře. Molly, běžte a přineste nějakou jinou konvici pro paní Agathu.“

„Prý to byla vražda,“ poznamenala kuchařka a znovu se pustila do šlehání hmoty v míse – nejspíš pěny na citronové pusinky k čaji. „Je to pravda?“

„Vypadá to tak. Člověku se asi jen tak nepřihodí, aby se sám smrtelně bodl plnicím perem.“ Nebyl důvod tu informaci tajit, vždyť inspektor Cork bude všechny vyslýchat. Phyllida se rozhodla raději dát personálu k dispozici všechna fakta, aby se nešířily zvěsti a fámy, které jsou obvykle horší než pravda.

„Plnicím perem? No toto! Proč by někdo k něčemu takovému používal zrovna plnicí pero?“ A paní Puffleyová zabloudila pohledem po kuchyni a té spoustě ostrých nožů, jako kdyby chtěla říct: Když je tu tolik jiných možností.

„Kam ho bodli, paní Brightová?“ zajímala se Molly, služebně nejstarší služka v kuchyni, která Phyllidu znala od začátku. Ona jediná byla z kuchyňských služek dost odvážná na to, aby ji oslovila přímo.

„Do krku. Umíte si představit, že to byl příšerný pohled. Což mě přivádí k jiné důležité věci,“ dodala s důrazem, protože do kuchyně už dorazili Stanley, Freddie, Ginny a Mary – všichni sloužící, kteří měli na starosti přízemí a společenské místnosti. Všetečkové, pomyslela si a v duchu se usmála. Ale nezachovala by se na jejich místě stejně? Nehnala by se po schodech dolů do kuchyně, aby se dozvěděla novinky?

„Inspektor Cork ze Scotland Yardu s vámi chce se všemi mluvit. Očekávám od vás, že k němu budete upřímní a řeknete mu všechno, co víte, nebudete si vymýšlet něco, co nevíte, a pak se neprodleně vrátíte ke svým povinnostem.“ Rozhlédla se po nich a jednomu po druhém pohlédla do očí. „Žádné klábosení, žádné lelkování, žádné potloukání u dveří, je to jasné? Stále platí, že tu pan Max a paní Agatha mají hosty, o které je třeba se postarat, a tahle zpráva bude pro všechny velkým šokem.“ Pro všechny kromě vraha, připomněl jí tichý hlásek v hlavě.

Všichni jeden po druhém přikývli, až na paní Puffleyovou, která zareagovala slovy: „Já rozhodně nemám čas vláčet se nahoru. Jestli se mnou ten pán chce mluvit, může přijít a popovídat si se mnou, ale já zůstanu tady. Musím utřít lososovou pěnu, peču maso a ten zajíc na polévku k obědu se sám nevykostí. Však sama dobře víte, jak drobné mají zajíci kůstky, menší než rybí. A pak to bude potřeba propasírovat.“

Phyllida potlačila povzdech. To se dalo čekat, že Puffleyová bude všechno jen komplikovat. Byla to skvělá kuchařka a kvůli tomu si vyhrazovala právo rozhodovat si o sobě. „Navrhnu to inspektoru Corkovi, ale pokud bude neoblomný, nezbude vám než dočasně opustit svou svatyni. No, možná že když se mu zmíním o muffinech s jablky a skořicí, dá si říct, aby sešel sem dolů. Mě by to určitě lákalo. Máte přichystaný ten tác, Molly?“

„Ano, prosím,“ odpověděla Molly a hbitě vystoupila vpřed s tácem v rukách. „Nemám vám to odnést nahoru, paní Brightová?“

Mladou Molly zřejmě jinak nečekalo nic jiného než celé dopoledne trčet v kuchyni a obírat zajíce, což je velmi nezáživná práce, takže Phyllida měla pro její zvědavost pochopení a odvětila: „Ano, Molly, děkuji, to mi přijde vhod.“ Zatímco se kuchyňská služka vydala do schodů s tácem, na kterém tiše cinkalo nádobí, Phyllida ještě všem v místnosti sdělila: „Mám v úmyslu být u toho, až bude s každým z vás inspektor hovořit. Půjdete podle služebního pořadí a dohodli jsme se s panem Dobblem, že výslech personálu proběhne v mém obývacím pokoji. Až přijde čas, zazvoním na vás.“

Všichni odpověděli: „Ano, paní Brightová,“ takže spokojeně opustila kuchyň a vydala se po zadním schodišti nahoru. V některých domech se „neviditelnost“ personálu vyžaduje hodně striktně – pokud je kupříkladu v ložnici pokojská a vstoupí tam člen rodiny, aby si vzal kapesník nebo něco podobného, služka musí přerušit práci a neprodleně a tiše opustit místnost, dokud dotyčný neodejde, aby nebyla „vidět“. Pan Max a paní Agatha v tomto ohledu nebyli nijak striktní, nicméně Phyllida trvala na tom, aby její podřízení pracovali pokud možno nenápadně, leč výkonně. Obzvlášť když byli v domě hosté, jako dnes.

Molly na ni čekala v patře u výkyvných dveří a s ní i Violet, pokojská, která pečovala o paní Agathu.

„Je paní vzhůru? Kam mám připravit čaj?“ chtěla vědět Phyllida.

„Je ve své pracovně, paní Brightová. Teď právě tam zašla. Nějaký čas se bavili s panem Maxem v budoáru o tom všem, co se přihodilo.“ Violet zvědavostí poulila oči a její naducané snědé tváře plály zájmem.

„Děkuji vám. Donesu jí tác sama. Vy se hned postarejte o pokoj paní Agathy a o její oblečení – inspektor Cork začne zanedlouho s výslechem všeho personálu. A pak bude předpokládám načase posloužit paní Devineové a paní Hartfordové, které si nepřivezly své služebné.“

Phyllida nechala Molly a Violet na schodišti s nadějí, že si tam snad nebudou dlouho vyměňovat klepy, strčila do výkyvných dveří a vyšla na chodbu. Octla se na „druhé“ straně – v rodinné části domu, kde se nacházela ložnice Mallowanových, soukromé obývací pokoje a pracovny. Pokoje pro hosty byly výš, ve druhém a třetím patře, a ještě výš bylo podkroví, kde spalo služebnictvo.

Paní Agatha se ozvala hned po zaklepání, a když spatřila, že tác s čajem přináší Phyllida, usmála se. „Phyllie, ráda vás vidím, to je příjemné překvapení. To jsou ale hrozné noviny! To vy jste našla pana Waringa? Narazit na mrtvolu ve skutečnosti bude asi něco docela jiného, než jak si to představuji, když o tom píšu.“ Do jejího úsměvu se vloudil smutek a sklonila se, aby pohladila Petera, který vleže funěl na podlaze. Převalil se na záda, vyplázl jazyk a ona mu poslušně začala drbat břicho. „No ano, ano… ty jsi mazel, viď?“ broukala.

Phyllida – která neměla psy nijak zvlášť v lásce, což platilo i pro velmi vychovaného Petera – položila tác na stůl, u kterého stála dvě křesla. Na druhé straně místnosti měla paní Agatha svůj pracovní prostor, na psacím stole tam čekal stroj, hromádka zápisníků a papíry. „No, když jsem zašla do knihovny otevřít okna, rozhodně jsem nic takového nečekala,“ řekla.