Obsah

Předmluva

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Epilog

Poděkování

Hněv chobotnice

Dirk

Rossmann

Ralf

Hoppe

Hněv chobotnice

EUROMEDIA GROUP

Dirk Rossmann, Ralf Hoppe

ZORN DES OKTOPUS

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © ZERO Werbeagentur, München

Kartenillustration © Markus Weber, Guter Punkt München

Jacket motiv © shutterstock.com

Translation © 2023 by Tomáš Kurka

ISBN 978-80-242-8572-6

Pro Alici a Claudii, a všechny lidi, kteří stále ještě doufají

Předmluva

Tato předmluva byla dopsána po vypuknutí války na Ukrajině 24. února 2022.

Naší knize předcházel sen, nebo spíše myšlenka: Co by se stalo, kdyby se lidstvo na poslední chvíli vzpamatovalo? Dokázali bychom spojit síly a odvrátit hrozící klimatickou katastrofu?

Polovina světových emisí CO2 připadá na tři supervelmoci – Čínu, Rusko a USA. Jak by vypadal svět, pokud by se tyto země konečně dohodly na účinné spolupráci a ochraně klimatu? Byl by to zásadní obrat v poslední chvíli.

Co by mohlo vedoucí představitele nejmocnějších států světa přimět ke změně politiky? Snad pochopení, že není jiné cesty. Možná řeč neúprosných faktů. Nebo třeba prostá myšlenka, že globální problémy musíme řešit globálně a neohlížet se na hranice nebo ideologické rozdíly. Bez spolupráce si zničíme tuto nádhernou planetu, jež se stala naší vlastí a k níž ve vesmíru neexistuje stejný protějšek.

Tato kniha, respektive tyto knihy – Hněv chobotnice a Deváté chapadlo chobotnice – jsou utopií, která doufá, že nedůvěru lze nahradit důvěrou. Jsou politickou utopií, zpracovanou ve formě thrilleru.

Utopie je vždy výrazem naděje, že se jejím příběhem nechají inspirovat skuteční vládci ve skutečném světě. Slovo utopie pochází z řečtiny a znamená nikde. To znamená, že se utopie od reality dost významně liší. Politici se v reálném životě chovají jinak a dokážou se postarat o mnohá zlá překvapení.

V našem světě vypukla v únoru 2022 válka, která vyvrátila naše dosavadní představy a tvrdě zasáhla Evropu. Válka ničí civilizaci, zamořuje přírodu, je ohavná a otřesná. Znamená to však, že bychom se měli vzdát všech utopií a snů? Mají pravdu cynici, kteří veškeré naděje odbývají jako naivní a neuskutečnitelné? Měli bychom složit ruce do klína a nechat věcem volný průběh?

Autoři této knihy si to nemyslí. Jsme pevně přesvědčeni, že všem činům předchází myšlenka a sen. Lepší svět musíme nejprve vymyslet a načrtnout. Na začátku je utopie, kterou se lidé následně pokoušejí uvést do praxe. To se týká nás všech. Pokud naději nezformulujeme my, teď a tady, a nebudeme požadovat obrat v myšlení, kdo to udělá za nás?

Myslíme si, že mlčení by bylo chybou. Neměli bychom přestat přemýšlet a snít. V tomto vydání jsme provedli několik menších změn, ale podstata poselství zůstala nezměněná – někdy je jasná na první pohled, jindy se skrývá mezi řádky.

Realita dnes kráčí svými strašlivými cestami, ale možná právě proto jsou utopie a sny důležitější, než kdy dřív.

Dirk Rossmann / Ralf Hoppe

Jednající osoby

Podle pořadí, v němž vstupují do děje

Fiktivní osoby

Phil Goldman – PR poradce Kamaly Harrisové

Čchang Majová – PR poradkyně Kamaly Harrisové

Martin Iwersen – farmář z Iowy, USA

prof. dr. et dr. Maxim Blaschek – bývalý zaměstnanec NASA, hlavní projektant Cloud Unlimited

Amitav Ráma Šáh – duchovní vůdce, „guru Ji“, „guru miliónů duší“, původem Ind

Thomas Pierpaoli – úředník na střední úrovni Vysokého komisariátu Klimatické aliance v Kapském Městě, Mamarenkův bývalý kolega a nadřízený

Ariadna Ferrer Bayonneová – hudebnice z milionářské rodiny, pracuje pro nevládní organizace, pochází z Kolumbie

Inara – osmiletá dívka z národa Pevenčů, náčelníkova dcera, žije se Sayen a Amuwayou u místní šamanky

Amuway – další dívka žijící u šamanky Pevenčů

Sayen – třetí dívka žijící u šamanky Pevenčů

Jeho Svatost František Oskar I. – papež

páter Philipp – mnich původem z Německa, žije v Castel di Casio, Boloňa, Itálie

Ottavio Goretti – arcibiskup a kardinál boloňský a florentský, člen Kongregace pro nauku víry u Svatého stolce v Římě

Alexander „Saša“ Čenajev – vedoucí komise Klimatické aliance v Kapském Městě odpovědný za metaministerstvo sídlící na Islandu, bývalý příslušník tajných služeb

Nikita Nikolajev Mamarenko – auditor pracující na Islandu pro Klimatickou alianci

profesorka dr. et dr. Liou Lien – čínská fyzička, kandidátka Nobelovy ceny, ředitelka projektu Qube 17

prof. dr. et dr. Norman S. Catchside – americký fyzik, kandidát Nobelovy ceny, druhý ředitel projektu Qube 17

Eleanor Minklaterová – „Ledová královna“, Američanka, pracuje v komisi Klimatické aliance v Kapském Městě

Pablo M. Telés – brazilský prezident

Ricardo da Silva – brazilský kuchař

Réza – taxikář

Horace M. Nkunke – šéf bezpečnosti metaministerstva na Islandu

Esmeralda Bayonne Arboledová – Ariadnina matka

dr. Kchang Čchao – ministr Klimatické aliance

Amar Difraudi – Libanonec egyptského původu, zástupce vedoucího bezpečnostní služby metaministerstva, bývalý ředitel jordánské tajné služby

prof. Pao Wen-liang – vědec, předseda čínského Svazu vědců a inženýrů, poradce prezidenta Si Ťin-pchinga, kmotr Thomase Pierpaoliho

Uméš Varinder – vůdce radikální nacionalistické hinduistické strany Ráštríj sangh

Paritóš Patel – předseda indické vlády

Arthur Redmondis – Němec, bývalý Pierpaoliho kolega z Kapského Města

Mardi Gras – hudebník, Ariadnin přítel, Jamajčan, bydlí ve slumu na Islandu

Gudrun Gudi Sigrunsdóttirová – Mardiho přítelkyně, majitelka pojízdného stánku s hotdogy

Gil Quispel – původem Holanďan, technik, specialista na jemnou senzoriku, člen týmu profesorů Liou a Catchsida

Arnold Palindromski – zvaný Ucho, aktivista, podílel se na obchodu s certifikáty

Hildur Edmundsson – kapitán lodě Edda

Steinbjörn Edmundsson – bratr Hildura Edmundssona

madame Tamara – majitelka hotelu Let India be a dream, Bombaj, Indie

Pegonia C. – dcera madame Tamary

Enži Šarmaji – taxikář v indické Bombaji

Šuška – horský vůdce a pašerák

Skutečné osoby:

Kamala Harrisová – prezidentka Spojených států amerických

Vladimir Putin – prezident Ruské federace

Si Ťin-pching – prezident Čínské lidové republiky

Angela Merkelová – generální tajemnice Organizace spojených národů a bývalá německá kancléřka

Ursula von der Leyenová – předsedkyně Evropské komise

Greta Thunbergová – ekologická aktivistka, Stockholm, Švédsko / New York, USA

Si Ming-ce – dcera čínského prezidenta Si Ťin-Pchinga, pracuje pro OSN

Kapitola 1

Úder

Vzestup vyzáblé, lstivé opice do postavení pána světa je triumfem, jenž nemá obdoby, ale současně tragédií planety a detektivním příběhem, který se už nikdy neopakoval. Vyšvihla se nad ostatní obyvatele Země, pak si je podmanila a začala je vyhlazovat. Zavlažila pouště, vypálila lesy, skládala symfonie, stavěla mrakodrapy, zamořila oceány jedy a stvořila svět, v němž lidé dopřávají domácím psím mazlíčkům operace kýly a mohou si na rohu koupit čerstvé karafiáty z Kolumbie.

Wolf Schneider

Bouře a kobylky

Následky klimatické katastrofy Washington / Des Moines

Zničující bouře uvrhly polovinu iowských, kansaských a idažských farmářů do bídy. Ještě se nestačili ani vzpamatovat, a již hrozilo další nebezpečí: Na kdysi úrodný americký Středozápad se snesla hejna žravých sarančat. Nic proti nim nepomáhalo. Svaz pěstitelů sóji a kukuřice vyzýval vládu USA a Klimatickou alianci, aby „konečně učinily katastrofě přítrž, než bude pro mnoho lidí příliš pozdě“. Ekologové upozorňovali, že před zkázou varují již desítky let.

Z: Agricultural Review, 6. května 2026

Středa 6. května 2026

Creek Road, západně od dálnice Highway 69, mezi Story City a Eagle Grove, USA

Kamala D. Harrisová, sedmačtyřicátá prezidentka Spojených států amerických, seděla na zadním sedadle vládní limuzíny. Již dvě hodiny projížděla kolona vozů kolem nekonečných farem státu Iowa. Cestovali s ní dva PR poradci, Phil Goldman a Čchang Majová.

Prezidentka zavřela oči, ale nespala. V myšlenkách se vracela k tématu, které před chvíli probírali. Současně poslouchala vtip, který Goldman vyprávěl své kolegyni. Mluvil sice potichu, ale dost nahlas, aby ho slyšela.

„Poslouchej, Čchang, tenhle je výborný. To takhle přijde farmář z Iowy, takový opravdový vesnický balík, ke svému sousedovi. Zaklepe na dveře a otevře mu malý kluk.

‚Hej, máš doma rodiče?‘ ptá se farmář.

‚Ne,‘ odpoví chlapec, ‚jsou ve městě.‘

‚Zatraceně. A co bratr Billy?‘

‚Taky je ve městě.‘

‚Kruci. Potřebuju s někým mluvit. Billy totiž zbouchnul moji dceru Rosie.‘

‚Hm, tak zbouchnul?‘ zamyslel se kluk. ‚Táta bere za našeho býka pět set dolarů a za kance sedmdesát pět. Ale kolik si počítá za Billyho, to bohužel nevím.‘“

Typicky iowský vtip, podobné se o údajně hloupých venkovanech vypráví po celém světě, například o lidech z východního Fríska nebo jižní Itálie.

Idiotské a ponižující, pomyslela si Kamala Harrisová. Ale ovládla se a Goldmana neokřikla. Svou PR asistentku, Čchang Majovou, měla ráda. Phil jí naopak byl nesympatický. O to víc si dávala pozor, aby se k oběma chovala stejně spravedlivě.

Čchang Majová a Phil Goldman byli stejní jako všichni ostatní v jejím týmu – mladí, schopní a vzdělaní. Tihle dva studovali na Yalu a Harvardu marketing, práva a jazyky. Čchang mluvila samozřejmě čínsky, což bylo v dnešní době užitečné. Phil četl Tolstého a Lermontova v originále. Oba pocházeli z typicky elitních velkoměstských rodin. Život pěstitele kukuřice jezdícího na traktoru jim byl vzdálen světelné roky.

Phil Goldman byl vysoký, šlachovitý chlapík se sýrovou pletí a zrzavými vlasy. Nosil hodinky ploché jako mince. Jejich cenu odhadovala Kamala Harrisová na ekvivalent dvouleté mzdy amerického dělníka. Liboval si v drahých oblecích, které však na jeho kostnatém těle visely poněkud pomačkaně. Když se zasmál, což dělal jen zřídka, tak to znělo, jako by se dusil.

Čchang Majová byla naopak malá a útlá. Dokázala působit dojmem, že potřebuje méně místa, než ve skutečnosti zabírala. Když je prezidentka občas vzala do své limuzíny, protože například nestihli něco prohovořit, porušovala Čchang fyzikální zákony a schoulila se na zadní sedačce tak, že to vypadalo, jako by ve voze bylo s ní více místa než bez ní.

Ne, že by to bylo zapotřebí, prezidentská limuzína by mohla svými rozměry konkurovat tanečnímu sálu.

Interně se vozu říkalo Bestie. Vážil více než jedenáct tun, na délku měřil devět metrů, byl chráněn třinácticentimetrovým pancéřováním z oceli, aramidu a kevlaru. Motor dosahoval výkonu 1200 PS neboli 800 kW a na speciální přání Kamaly Harrisové byl přestavěn na hybridní technologii a kratší vzdálenosti zvládal na čistě elektrický pohon. Pro případ chemického útoku byl vůz vybaven nezávislým kyslíkovým okruhem a pneumatiky odolaly střelbě z běžných zbraní. Náklady na Bestii se vyšplhaly na 2 554 795,37 dolaru.

Za odděleným prostorem pro řidiče se nenacházela jedna, ale hned tři pohodlné, černou teletinou potažené lavice. Prezidentka seděla z bezpečnostních důvodů na první.

Na palubě Air Force One přiletěli do Des Moines, kde přestoupili do aut. Z dálnice Interstate 35 odbočili na západ, minuli Story City a nyní se nacházeli kousek od Eagle Grove. Brzy budou u cíle své cesty.

Kolona se skládala z osmi vozů. Vpředu jelo mohutné SUV bezpečnostní služby, za ním prezidentská limuzína a další dvě SUV s agenty. S mírným odstupem následovaly čtyři přenosové vozy vybraných televizních stanic, které budou dění přenášet do celého světa.

Kamala Harrisová doufala, že vzbudí zaslouženou pozornost a naději.

Nemířila na běžnou tiskovou konferenci. Dnešní den a připravená prezentace měly být začátkem velkolepých dějů.

Stiskla tlačítko zařízení pro komunikaci s řidičem. „Jak je to ještě daleko na farmu, Petere?“

„Sotva deset minut, madam.“

Opřela se a dívala se z okna na vyprahlá pole s uschlými kukuřičnými stvoly, na nichž se vršila na prst silná vrstva prachu. U příjezdů k některým farmám stály cedule „Na prodej“.

Iowa se rozkládá na takzvaném Středozápadu, přezdívalo se jí „obilnice Ameriky“ a žili zde především farmáři pěstující kukuřici a sóju. Většinou byli čtvrtou nebo pátou generací vystěhovalců ze Skandinávie a především z Německa, kterým se zde kdysi zalíbilo kvůli příznivému počasí a úrodné půdě. Kdysi.

Ve třicátých letech dvacátého století zasáhla Iowu i sousední Kansas a Oklahomu tvrdá hospodářská krize. Ale nejen ta. Člověk způsobil i ekologickou katastrofu. Rozhodl se změnit rozlehlé prérie v úrodná pole. Ovšem zoraná půda byla příliš mělká. Vyschla, když už ji nedržely kořeny původních travin, a první vichřice ji odvála. Výsledkem byl exodus tří a půl milionů zchudlých farmářů a jejich rodin.

Lidé se přesto nepoučili. V roce 2022 udeřily přírodní pohromy podruhé. Zemi drtily písečné bouře, nezvládnutelné požáry a záplavy. Když si Iowané mysleli, že mají nejhorší za sebou, snesla se na jejich pozemky hejna sarančat a sežrala vše, co ještě zbylo.

Kamala Harrisová listovala v tabletu zprávou, kterou jí připravilo PR oddělení. Tři čtvrtiny farmářů to už vzdaly, opustily své usedlosti a přežívaly v táborech karavanů.

Mířila za rodinou Iwersenových. Poradci ji vybrali, protože jako jedna z mála bojovala dál. Iwersenovi zatím nehodlali hodit ručník do ringu a zarytě zápasili o existenci. Marie a Martin Iwersenovi, pět dětí, prarodiče přišli z Německa a jejich potomci se dodnes starají o rodinou farmu, četla prezidentka.

„Madam,“ ozval se sympatický Peterův hlas, „jsme na místě. Tamhle je farma!“

Kolona vozů odbočila na příjezdovou cestu. Usedlost stála na širokém návrší. Vlevo se tyčil mohutný dům se zděným soklem a dřevěnou nástavbou s šindelovou střechou. Tady rodina zřejmě bydlela. O kus dál zahlédla prezidentka dvě stodoly, jednu červenou, druhou žlutou. Před nimi byla studna a jímka na vodu. Střecha jedné ze stodol nesla obrovskou nádrž, z níž visela hadice. Celek doplňovaly kurníky, kotce pro psy a uprostřed nádvoří rostl jilm s nádherně se zelenající korunou.

Budovy vytvářely obdélník, na jedné straně otevřený. Odsud se otvíral pohled na rozlehlá pole, nyní však zcela vyschlá. Před obytným domem stála pečlivě seřazená rodina Iwersenových. Vysoký a vážně se tvářící farmář, manželka – vypadala vyčerpaně – a pět dětí, všechny blonďaté a jako stupínky. Byla bych taky nesvá, kdyby se mi doma objevila taková invaze, pomyslela si prezidentka.

Děti byly dokonalé.

Rodiče byli dokonalí.

Celá farma byla dokonalá.

Teď už jen, aby fungovala technika. Prezidentka totiž hodlala představit revoluční technologii, vyvinutou a připravenou k nasazení nejlepšími mozky z nejslavnějších výzkumných laboratoří. Technologie pomůže zmírnit následky klimatických změn a snad zachrání lidstvo.

Máme naději. Tak mělo znít poselství dnešní televizní show.

Programátoři, inženýři a vědci se sborem zapřísahali, že se nic nemůže pokazit, vůbec nic. Všechno stokrát propočítali a tisíckrát vyzkoušeli.

Mrak je dokonale bezpečný, jako by nad jeho testem bděl sám Hospodin. A je připravený k sériové výrobě. No tak tedy spoléhám na vás, řekla jim prezidentka. A na váš mrak.

Dnes ten zázrak představí na farmě statečné rodiny Iwersenových. Zázrak jménem mrak.

*

Jednalo se o prototyp oblaku, skládajícího se z miliónů umělých miniaturních dronů o velikosti obyčejné mouchy domácí. Byly však tisíckrát těžší. Hmotnost mouchy dosahuje přibližně tří miligramů, zatímco dron vážil 3,1492 gramu. Vědci jim říkali „dračí mouchy“. Do kilogramu se jich vešlo 317, takže samy o sobě žádné těžké váhy.

Vynález se zrodil v jednom kalifornském start-upu. Firma se nazývala Cloud Unlimited a založili ji čtyři talentovaní inženýři, kteří se seznámili ve slavné Jet Propulsion Lab ve městě La Cañada Flintridge, kde se podíleli na vývoji vesmírných sond pro NASA. Jednoho večera, po mnoha pivech a bourbonech, je napadlo, že by mohli stvořit mrak z mikrodronů s bionickým pohonem. Svou myšlenku odkoukali od živočišné říše. Každý z těch čtyř byl ve svém oboru géniem, ale sociálně zcela nekompatibilním. Jeden v dětství choval vážky a moly. Proč, to věděl asi jen on sám. Nyní se mu dávné zkušenosti hodily.

Vážky patří v hmyzím světě k nejdokonalejším letcům. Jsou to nádherní zabijáčtí akrobati. Každý ze dvou párů křídel je poháněn dvěma svaly. Nepracují však synchronně, ale nezávisle na sobě. Vážka dokáže svou kořist chytit za letu, zastavit na místě a rozletět se úplně jiným směrem. Dokonalý hmyz, ale právě proto je těžké ho napodobit.

Cloud Unlimited vyřešil problém umělých svalů pomocí elastomerů z transponovaných nanovláken. Dalším důležitým článkem byly elektrody, aktivované elektromagnetickým impulzem. Výsledné nepatrné umělé svaly byly nesmírně výkonné a dokázaly uzvednout přibližně tisícinásobek vlastní hmotnosti. Energii čerpaly drony z titěrných solárních článků, zabudovaných do křídel a těla. Šest fotoaktivních vrstev, doplněných mikročočkami, dokázalo optimálně využít celé sluneční světelné spektrum. Každá vrstva měnila v proud jinou vlnovou délku. Celková účinnost dosahovala osmdesáti osmi procent.

Po prvním prototypu umělé vážky následovaly další, a nakonec se rozběhla sériová výroba. Zájem projevila americká vláda a také zástupci supervelmocí G3, pátrající po celém světě po nových nápadech a vynálezech. Ovšem nejvíc si od objevu slibovala Food Security Patrol, což bylo něco jako policie specializovaná na potravinovou bezpečnost. Měla předcházet všem rizikům, která by mohla ohrožovat velké zemědělské oblasti.

Peníze najednou přestaly být problém. Na Cloud Unlimited se snášel déšť dolarů. V Nevadské poušti vyrostly výrobní haly vybavené miniaturními frézami, 3D tiskárnami a veškerým dalším vybavením, potřebným pro hromadnou výrobu. Vážky byly průběžně vylepšovány a chrleny v miliónových sériích.

Skutečné vážky jsou individualisti a nevytvářejí hejna. Umělé sestry se měly chovat jinak. Jejich úkol spočíval ve vytváření mraků.

Mikrodrony byly určeny k zastínění polí nebo jiných pozemků, jimž hrozilo vysušení prudkým sluncem. Druhým úkolem byl boj proti sarančatům. Umělé vážky měly napodobit jejich chování, a tímto způsobem ovlivnit postup hejn. Během pokusů bylo prokázáno, že sarančata pokládají drony za příslušníky svého druhu. Díky tomu dokázal mrak změnit směr žravých houfů a upravit chování ničivých hejn tak, aby se rozpadla na jednotlivá neškodná sarančata.

A právě prototyp umělého mraku měl být dnes představen na farmě statečné rodiny Iwersenových. V přímém přenosu a za přítomnosti americké prezidentky.

Světu bylo třeba vyslat poselství.

Dveře Bestie byly tak těžké, že nešly otevřít zevnitř. Dva agenti tajné služby přispěchali a pomohli Kamale Harrisové z vozu.

Usmála se na ně. I ve svých jednašedesáti letech si zachovávala atraktivní a udržovaný vzhled. Jako první přistoupila k Iwersenovým a všem potřásla rukou, od otce až po poslední dítě v řadě. Prohodila několik přátelských frází a nechala se doprovodit k malé, provizorně zřízené tribuně. Již na ní seděli čestní hosté, hlavně zástupci zemědělských organizací, vyslanci OSN, ale také čtyři inženýři a majitelé firmy Cloud Unlimited.

Vedle tribuny stál klimatizovaný stan s dvojitými stěnami, nacpaný monitory a počítači. Odsud byl ovládán dronový mrak. Šéf vývojářů, profesor Maxim Blaschek, bývalý zaměstnanec NASA a nyní technický ředitel Food Security Patrol, procházel mezi svými lidmi sedícími u obrazovek. Občas prohodil povzbudivé slovo, každé dvě minuty si sundal brýle, vytáhl z levé náprsní kapsy kapesník a vy-čistil je.

Lidé od televize rozestavili své kamery již včera. Umístili je naproti tribuně tak, aby měly volný výhled na pole, nad nímž se měl mrak zastavit. Kameramani už zaujali své pozice.

Kamala Harrisová vystoupala po úzkých schodech na tribunu. Neměla ráda výšky, ale nedala na sobě nic znát. Usmála se vpravo i vlevo a přistoupila k řečnickému pultu. Phil a Čchang se postavili mezi novináře. Phil nápadně ťukl na hodinky.

To vím taky, že je čas začít, pomyslela si Kamala Harrisová. Klepla na mikrofon. Byl zapnutý.

„Milí hosté, milé divačky a milí diváci, milí Iwersenovi! Tato farma stojí na nádherném místě. Bohužel se zde scházíme v nepříliš utěšené situaci. Ale to se brzy změní, dnes nastává historický den…“

Na okamžik se odmlčela a diváci ji napjatě sledovali.

„Jsem ráda, že mohu dnešní prezentaci zahájit. Vzápětí předám slovo profesoru Blaschkovi. Ten spolu se svým týmem vyvinul zcela novou technologii, kterou vám dnes představíme. Dovolte mi však ještě jednu osobní poznámku. Jsem šťastná a hrdá. Ano, hrdá na tento den, na tento okamžik. S obdivem hledím na techniky a programátory, kteří tento revoluční technický zázrak vymysleli a uskutečnili. Především jsem však ráda, že naše Klimatická aliance, vzešlá ze skupiny zemí G3, zaznamenává další a další úspěchy. Dokázali jsme se poučit z minulosti. Budeme i nadále bojovat s následky klimatické katastrofy způsobené člověkem. Odvážně, nekompromisně, odhodlaně, stejně jako rodina farmáře Iwersena, jejímiž hosty dnes máme tu čest být. Ale nyní již je řada na profesoru Blaschkovi.“

Blaschek stál před stanem a držel v ruce mikrofon. Kamery se otočily k němu. Nezdržoval se dlouhými úvody, jeho hlas zněl poněkud plechově.

„Děkuji, paní prezidentko. Vážení hosté, podívejte se prosím k západu, na pole vzdálené přibližně pět set metrů. Směrem, kterým ukazuji, spatříte stoupat mrak. Není to však opravdový oblak. Skládá se z miniaturních dronů…“

Nad zemí se opravdu vznášel stříbřitý, mlžnatý útvar. Začal stoupat do výše.

„Jsou to bionické drony, vytvořené podle přírodních vzorů. Napodobili jsme hmyz. Každý jednotlivý článek není větší než moucha.“ Sundal si brýle, pečlivě je očistil a kapesníček schoval zpátky do náprsní kapsy. „Počáteční rozměry mraku dosahují přibližně sto krát sto metrů. Oblak začne za okamžik rotovat, a tím se drony nabijí. Bude vypadat jako mihotající se stěna. Připouštím, že to může být trochu děsivý pohled, ale není důvod k obavám. Vše je naprosto bezpečné. Učinili jsme veškerá bezpečnostní opatření…“

Nad pole se vznesl chvějící se útvar podobný obrovskému papírovému draku. Rychle se zvětšoval. Televizní týmy nadšeně přihlížely.

„Až začneme dronové mraky vyrábět sériově,“ pokračoval Blaschek, „dokážeme ovlivňovat dešťové srážky nebo je necháme viset na obloze a poskytneme krajině blahodárný stín. Mohou zůstat na místě libovolně dlouho, jsou totiž energeticky nezávislé. A umí odrazit i hejna nebezpečných sarančat. Dnes budete svědky konce přírodních pohrom, které sužují lidstvo již od biblických dob. Náš vynález je srovnatelný s objevem antibiotik! Tak, a nyní vám stručně popíšu postup programování. Probíhá velmi jednoduše. Výsledek jsme nazvali emergentní chování. Co to znamená? Rád vám vše vysvětlím. Stejně fungují hmyzí hejna. Jednotlivec netuší, že je součástí obrovského celku, a plní jen minimální požadavky. Udržuje určitý odstup od sousedního individua v dané výšce. Hejno je výsledkem mnoha relativně jednoduchých úkonů. Pokud počínání například sarančat můžeme nazvat úkony. Díky tomu jsou emergentní soustavy velmi stabilní.“

Odmlčel se, sundal brýle, otřel skla a zase si je nasadil. Mrak se poněkud stáhl dohromady a pohyboval se nad polem směrem k divákům.

„Oblak se přiblíží na dvě stě metrů, ale ne víc. Srážky s letadly, vrtulníky a podobně nepřicházejí v úvahu. Každých třicet sekund vysíláme řídicí signál. Pokud nedorazí, klesne hejno okamžitě k zemi. Kdyby se kdokoliv pokusil do našeho programu zasáhnout, zjistí, že emergentní chování nemůže jakýmkoliv způsobem ovlivnit. Musel by totiž současně ovládnout přibližně šest miliónů dronů, a to by i nejrychlejšímu počítači trvalo dva roky…“

Opět kapesníček a čištění brýlí.

„Software je nenapadnutelný. Vytvořili jsme ho tak odolný proto, abychom lidstvu dali pocit…“

Jaký pocit, to už zůstalo nevyřčeno. Nebo spíše diváci Blaschkova slova neslyšeli. V tom okamžiku totiž vypadly generátory vyrábějící proud, profesorův hlas zmlkl a v kontrolním stanu zhasly obrazovky.

Běh světa se na chvíli zastavil.

Vzápětí se již z velína ozývaly rozrušené výkřiky. Jeden z techniků vyběhl ven a hekticky prohlížel svazky kabelů.

Zdálo se, že okolní teplota stoupá. Mrak stojící nad polem se přeskupil do obrovské, třpytící se koule. Přibližoval se a rostl.

Profesor Blaschek, pozvaní zástupci zemědělských svazů, reportéři ze čtyř televizních stanic, kameramani, Iwersenovi včetně dětí, prezidentka Harrisová, zkrátka všichni přítomní zírali na pole a blížící se mrak.

Stáhl se ještě více dohromady a viditelně potemněl. A velmi zrychlil svůj pohyb.

Středa 6. května 2026

Farma rodiny Iwersenových, Creek Road, Iowa, USA

Kamala Harrisová zastávala úřad prezidentky Spojených států amerických již 475 dní. Byla první ženou v této funkci a současně prvním nejvyšším představitelem státu, který se odvážil radikálně změnit kurz.

Harrisová myslela svá slova z inaugurační řeči vážně. Pronesla je před rokem a půl v Capitol Hill. USA se staly spolu s Ruskem a Čínou součástí Klimatické aliance.

Tři supervelmoci prohlásily, že jejich nejvyšším cílem je záchrana světa a že za každou cenu odvrátí klimatickou katastrofu. K hlavním úkolům patřilo zastavení závodů ve zbrojení a kontrola porodnosti.

Gigantický záměr se pro Kamalu Harrisovou stal největší životní výzvou. Ještě důležitější než samotný prezidentský úřad. Dnes chtěla představit technologickou revoluci, první výsledek práce nového vědeckého oddělení Klimatické aliance.

Proto se na návštěvu Iwersenovy farmy tolik těšila. Bylo to něco úplně jiného než běžná agenda.

V tom měla víc pravdy, než by jí bylo milé.

*

Z mraku se stala zbraň.

Na to nebyl připraven nikdo, ani technici nově založené Food Security Patrol, ale ani muži z tajné služby. Nepomohly jim trénink, taktický výcvik ani bohaté zkušenosti, shromážděné během náročné služby.

United States Secret Service neboli Tajná služba Spojených států amerických začínala z ničeho. Byla založena v červenci roku 1865. Původně měla zatnout tipec sicilským padělatelům peněz, kteří tehdy působili především v New Yorku. Jejich nejvyšší kmotři, Ignazio Saietta, zakladatel gangu Černá ruka, zvaný též Vlk, a Vito Cascio Ferro se věnovali i dalším nežádoucím činnostem: únosům, vraždám, vydírání a žhářství. Své oběti s oblibou rozřezávali na kusy.

Tajná služba zprvu spadala pod ministerstvo financí a brzy dostala další úkol: potlačení Ku-klux-klanu. A postupem času převzala ochranu nejvýznamnějších osob země, prezidenta, viceprezidenta a jejich rodin. V dnešní době prezidentky.

Na Iwersenovu farmu dorazilo s kolonou Kamaly Harrisová šestnáct agentů. Dalších čtyřicet přijelo již o dva dny dříve. Sledovali okolí, prolezli každý kout a vlastně byli připravení úplně na všechno.

Jen ne na to, co se stalo.

Nad polem se k nim blížil mrak složený z malých, bzučících umělých těles. Dosahoval výše dvoupatrového domu a měnil barvy z černé po tmavomodrou.

Vedle stanu stáli naprosto zmatení a bezradní technici, vědci z Food Security Patrol a programátoři. Divoce gestikulovali a zřejmě na sebe křičeli, ale to nebylo v šumění mraku slyšet. Někteří zůstali sedět uvnitř před zčernalými obrazovkami a zoufale bušili do klávesnic.

Černý pulzující oblak letěl směrem k tribuně. Část ze dvou tuctů hostů seskočila dolů, ale většina zůstala sedět jako zkamenělá a jen nevěřícně zírala. Mihotající se mrak zastavil přesně nad 47. prezidentkou, Kamalou Harrisovou.

„Pozor, poplach! Okamžitá evakuace!“ Velitel agentů tajné služby řval rozkazy a tři nebo čtyři muži se po úzkých kovových schodech řítili na tribunu.

Tepající mrak se přitiskl zpředu k tribuně jako sršní hnízdo zavěšené na podbití střechy nebo v koruně stromu. Celková hmotnost hejna umělých vážek dosahovala 17 958 kilogramu. Složily se přes konstrukci a podobaly se sesouvající se půdě.

Šrouby vylétaly od matek, vzpěry se ohýbaly a praskaly, až se celá tribuna převrátila dozadu a zhroutila. Praskot však nebyl slyšet, protože ho přehlušoval dunivý bzukot. Umělý oblak se snesl ještě níž a pohřbil pod sebou zničenou konstrukci a hosty i s prezidentkou.

Vypukla panika. Někteří agenti vytáhli zbraně, ale na co měli střílet? Další se vrhli doprostřed černého mraku, mávali rukama a snažili se prorazit cestu bzučícím hejnem. Doufali, že se jim někde uvnitř podaří zachytit ruce nebo nohy zasypaných obětí.

Veškeré snaha však byla marná.

Phil Goldman utekl hned, jakmile se mrak začal přibližovat. Přitiskl se ke zdi domu a třásl se. Čchang Majová zůstala stát na místě, jen zbledla jako křída.

Ani farmář Martin Iwersen se nehýbal. Ovšem na rozdíl od všech ostatních přemýšlel, a to rychle a prakticky. Když ho napadlo řešení, zavolal na nejstaršího syna a dceru. Všichni tři se rozběhli ke kůlně a za okamžik odtamtud táhli hadici. Ne obyčejnou, zahradní, ale pořádnou, určenou k rychlému přečerpávání vody. V průměru měřila čtyřicet osm milimetrů a vydržela tlak dvaceti čtyř barů. Uhasila by i požár.

Iwersen namířil mohutný proud vody přímo doprostřed hejna. Kamery stále běžely a vše zaznamenávaly. Jejich záběry se rozletěly do celého světa.

Středa 6. května 2026

Bombaj, Indie

Ze silnice Šahída Bhagatha Singha neboli Shahid Bhagat Singh Road, procházející bombajskou čtvrtí Colaba, odbočuje úzká postranní ulice. Bylo krátce před půlnocí a v okolí nesvítila jediná pouliční lucerna. Buď tam vůbec nebyly, nebo nefungovaly.

V teplém vlhkém vzduchu byla cítit mořská sůl. K přístavišti trajektů Sassoon Dock to bylo jen deset minut pěšky. Všude páchly spálený papír, odpadky a kuchyňské výpary z cibule a kurkumy – některé restaurace ještě nevypnuly digestoře.

Colaba se nachází na jižním výběžku poloostrova, na němž kdysi legendární král Rádža postavil pevnost, kolem níž později vzniklo město Bombaj, nazývané dnes i Mumbaí. Colaba stále patří k lepším, a tím pádem i nejdražším čtvrtím města, jehož počet obyvatel se vyšplhal již na téměř čtyřicet miliónů. Téměř všichni z nich žijí v zoufalých podmínkách, protože v uplynulých letech se v důsledku monzunových záplav a následné pandemie zhroutil pracovní trh a Bombaj zasáhla hluboká recese.

Z Shahid Bhagat Singh Road to není daleko k indické státní bance a za třicet minut jste u Brány Indie, jednoho z nejznámějších symbolů země. V Colabě se po místních ulicích mohou relativně bezpečně pohybovat i Číňané, Američani a Evropané. Policie čtvrť v podstatě uzavřela a hladovějící děti a žebráky zahání holemi. Colaba je místem pouze pro ty, kteří ještě mají peníze.

Činžák byl úzký, moderní, pětipatrový a obklopený omítnutou zdí. Stála před ním dlouhá bílá limuzína a v podzemní garáži parkovaly dvě další.

Dům stál mezi staršími, zchátralými budovami, jejichž dveře byly vesměs uzamčené a zakryté staženými kovovými roletami. Vpravo stál štít s nápisem Mirages Textile Inc., vlevo Narial pani Smoothi Shop. V úzkém činžáku se svítilo pouze v přízemí, sloužícím zřejmě jako mramorem obložená vstupní hala.

U stolu seděl starší strážný v červeném livreji. Nádherný knír měl zakroucený do špiček. Byl na něj patřičně hrdý a oddaně o něj pečoval pomocí krémů, hřebenů a různých kartáčů. Na zeleném ubruse měl položenou opakovačku na pět nábojů.

Zeď i výhrůžně vypadající strážný byli v podstatě jen dekoracemi. Ani bez nich by se do domu nedostal nikdo nepovolaný. Ve spodních bytech se občas rozsvěcelo a zhasínalo dálkově ovládané světlo. Obydlený byl pouze nejvýš položený apartmán se střešní terasou. Žil v něm muž se sluhou.

Muži bylo něco málo přes čtyřicet, seděl za oxfordským psacím stolem, díval se do laptopu a listoval internetovými stránkami. Měl na sobě dlouhou bílou košili, hodící se k hustým, prošedivělým vlasům a dokonalé hnědé pleti obličeje s ušlechtilými rysy.

Na stěně visely stavební plány a výtisky architektonických výkresů. Bylo znát, že znázorňují obrovský areál s cestami a inženýrskými sítěmi – projekt Šáh Šantí ašrám, který muž budoval.

Sáhl po telefonu, k němuž bylo připojeno šifrovací zařízení. Číslo, které volal, bylo již uloženo v paměti.

„Jak se máte? To je dobře… Ano, taky to tak vidím, bylo to hezké… Ano, krásné, jako hra bohů z Brahmasútry. Panika vyvolává ještě větší paniku, nemohlo to dopadnout lépe… Ano, máte pravdu… Všeobecně se povídá, že se to Američanům vymklo z ruky a že nedokážou ovládat vlastní techniku. Velmi obdivuji vaši práci, profesore. Nyní již víme, jak neuvěřitelné možnosti se skrývají v kvantové teorii. Tohle byl jen malý test, ale více než přesvědčivý. Jakmile budeme mít více informací o průběhu vyšetřování, probereme další postup. Cože? Správně. Zavolám zítra.“

Muž zavěsil. Jmenoval se Amitav Ráma Šáh, zvaný „guru miliónů duší“. Bohatý, úspěšný a expandující se svými obchody a projekty po celém světě. Plánů měl ještě dost.

Vyšel na střešní terasu a podíval se přes potemnělé sousední domy do dáli. Z domu bylo za dobrých podmínek vidět severovýchodním směrem až k ostrovu Elefanta v Arabském moři. Ale nyní již byla temná noc.

Středa 6. května 2026

celý svět

+++CNN-International+++

Breaking News

Představení dronů se změnilo v hororovou show / Technologie zachraňující klima napadla lidi / Záběry z místa neštěstí překonávají rekordy sledovanosti / „Technická nehoda“ nebo útok na americkou prezidentku Harrisovou?

Živě přenášené televizní záběry vyvolaly celosvětové zděšení. Na odlehlé iowské farmě dnes došlo k „mimořádně politováníhodné technické nehodě“, jak je uvedeno v prohlášení Bílého domu. Nedávno vyvinuté miniaturní drony „napadly“ skupinu lidí a pohřbily ji pod sebou. Mezi postiženými osobami se nacházela i americká prezidentka.

Kamala Harrisová byla zraněna, stejně jako dalších jedenáct osob. Všichni byli dopraveni do Broad-lawns Medical Center v Des Moines. Prezidentka poté po ošetření odletěla do Washingtonu.

K údajné „technické poruše“ – i když se hovoří také o „pokusu o atentát“ – došlo během předvádění mraku složeného z miniaturních dronů. Tato nová technologie by měla pomoci v boji s následky narušení klimatu. Test ovšem skončil katastrofou.

Oblak dronů nejprve srazil tribunu, a poté pod sebou pohřbil napadenou skupinu osob. Televizní záběry ukazují, že jen díky odvážnému zásahu místního farmáře nedošlo k obětem na životech. Majitel farmy použil hasičskou hadici a extrémně silným proudem vody odtlačil drony stranou. Jeho pohotovosti vděčí všech dvanáct lidí za záchranu. Pokud by pod drony zůstali uvězněni delší dobu, mohli se udusit.

Světoví státníci vyjádřili téměř jednohlasně svou účast. „Paní Harrisová je naším významným spojencem v rámci G3,“ prohlásil ruský prezident Vladimir Putin na tiskové konferenci přenášené státní televizí.

Čínský nejvyšší představitel Si Ťin-pching nabídl pomoc při „neprodleném vyšetření případu“. Také generální tajemnice OSN, paní Angela Merkelová, hovořila o „děsivé nehodě, jejíž příčiny musí být objasněny“.

Technologii miniaturních dronů vyvinul a naprogramoval tým profesora Blaschka, jenž je pokládán za jednoho z nejuznávanějších vědců na poli umělé inteligence, kinetiky, matematiky a informatiky.

Protokol z výslechu

Schválil Obrázek

Pouze pro interní potřebu

Vyslýchaná osoba: prof. dr. et dr. Maxim Blaschek / Food Security Patrol

Vyslýchající agent: Obrázek

Čas: 2026-05-08, 10:45 p.m.

Místo: Langley, VA

Výtah

Profesor Blaschek: „Nevím, co se stalo. Prostě to nevím. Žádný počítač na světě, žádná síť nebo známá technologie by nebyly schopné provést takové množství operací… Jako kdyby náhle přestaly platit fyzikální zákony. Představte si, že upustíte jablko, a ono vyletí nahoru. Naprosto to odporovalo zkušenostem, intuici, gravitaci a miliónkrát potvrzeným přírodním zákonům. Musím přijít na to, proč k tomu došlo. Je to teď můj prvořadý úkol. A váš samozřejmě taky. Teď táhneme za jeden provaz!“

Středa 6. května 2026

Sídlo Vysokého komisariátu Klimatické aliance, západní křídlo, kavárna 17, Kapské Město, Jižní Afrika

Ve chvíli, kdy se dozvěděl o atentátu, seděl Thomas Pierpaoli u rohového stolku kavárny číslo 17 v pyramidové budově komisariátu Klimatické aliance v Kapském Městě. Všude ještě byly trochu cítit čerstvé nátěry. Do většiny kanceláří se již nastěhovali zaměstnanci, ale v některých prostorách moderního komplexu stále pracovali řemeslníci.

Pierpaoli si objednal lehkou večeři – celozrnný toast se sýrem s vlašskými ořechy a sklenici čaje. Musel dnes zůstat v práci déle, ale nevadilo mu to.

Časový posun mezi americkým Středozápadem a Jižní Afrikou činí sedm hodin a v Kapském Městě bylo skoro sedm večer. K útoku v Iowě došlo přesně před půl hodinou a do světa se vydaly první záběry.

V té době nemohl Thomas Pierpaoli tušit, že záhadná událost na farmě kdesi ve vnitrozemí Spojených států zásadně naruší jeho dosavadní pohodlný a uspořádaný život. Kdyby mu toho večera někdo řekl, že se stal svědkem počátku rozsáhlého spiknutí a že osud světa bude brzy ležet na jeho bedrech, srdečně by se takové absurdní myšlence zasmál.

Thomas Pierpaoli měl rád drobné radosti života. Byl přesvědčený, že člověk má mít uklizený sklep a slušné vychování. Občas si vychutnal sklenici červeného a také věřil ve velkou lásku – ovšem pokud se k němu moc nepřibli-žovala.

Ve svém vkusně zařízeném bytě měl malé křídlo značky Yamaha. Kdysi ho daroval jediné pravé ženě svého života. Tedy, on si myslel, že je to ta jediná pravá. Křídlo jí koupil, když se k němu nastěhovala. Jmenovala se Ariadna Ferrer Bayonneová. Před necelým rokem se zase odstěhovala a zmizela. Nástroj mu zůstal, ale nikdo na něj nehrál.

Na začátku tohoto příběhu bylo Thomasi Pierpaolimu čty-řicet dva let a pracoval pro Vysoký komisariát nového uspořá-dání světa, jak zněl oficiální a trochu kostrbatý název. Kon-krétně působil v agrárním odboru, pododdělení revizních zpráv a řešení konfliktů. Vystudoval biologii, byl středně vysoký, poměrně sportovní postavy, s příjemným obličejem a bystrýma očima. K bytu patřila malá střešní zahrádka, kde pěstoval rajčata, vysoká i keříčková. Měl jich několik odrůd: kumato, kalimba, zelená zebra, harcký oheň. Pierpaoli pokládal rajčata za úžasné rostliny s mnohostranným využitím, a přitom zdaleka ne tak přešlechtěné jako například banány. Na světě existuje 3100 registrovaných odrůd rajčat a stejné množství neregistrovaných. Pierpaoli se snažil zkřížit odrůdy tengeru a tanya. Klimatické podmínky se zhoršovaly i v Jižní Africe, docházelo k neustálým výkyvům počasí, a tak si nechal na terase postavit malý skleník.

Kromě rajčat ho bavily procházky, vaření a měl slabost pro kvalitní klasické obleky. Košile si nejraději kupoval v londýnském obchodě Turnbull & Asser.

Kdysi publikoval práci o asijských kukačkách, pak se specializoval na agrární biologii, nějakou dobu působil v OSN a poté se na základě doporučení dostal do Vysokého komisariátu G3, jak se organizace zpočátku nazývala.

Právě zde, v budově jižně od Kapského Města, nedaleko Vredehoeku a Oranjezichtu, se nacházelo politické ústředí nového a mocného svazu států – Klimatické aliance, jak se jí začalo říkat.

Již krátce po založení G3 vyjádřily dvě další země, Island a Jižní Afrika, přání, do nového uskupení vstoupit. Pro supervelmoci přišly žádosti příliš brzy, nejprve chtěly svou alianci více upevnit. Na druhou stranu, odmítat zájemce by nebylo vhodné, proto obě země dostaly prozatím alespoň kandidátský status.

Vlády států G3 hledaly vhodné místo pro své hlavní sídlo – někde na neutrální půdě. Nakonec se rozhodly pro pouštní oblast nedaleko Kapského Města.

Na holé rovině byla během krátké doby postavena mohutná pyramida pro komisi G3. Jedna strana měřila 230 metrů, výška dosahovala 149 metrů. Jihoafrická moderní stavba byla vzdušná a bohatě prosvětlená pomocí nastavitelných reflektorů. Na povrchu nesla dostatek kolektorů na to, aby byla energeticky soběstačná. Inženýrské sítě, rozvody, akumulátory a zásobníky vody se nacházely ve středu pyramidy, kanceláře po obvodu. Kolem bylo postaveno mnoho vedlejších budov, obytná čtvrť, restaurace, sportoviště a rozlehlé parky.

A právě v této jihoafrické pyramidě pracoval již téměř rok Thomas Pierpaoli. Byl sice jen poměrně malým kolečkem v soukolí, ale i tak nebylo vůbec snadné tento job získat. Pierpaoli měl ovšem významného kmotra, pana Pao Wen-lianga, s nímž se jeho zesnulý otec spřátelil na studiích. Wen-liang byl poradcem čínského prezidenta a jen díky jeho přímluvám dostal Pierpaoli práci ve Vysokém komisariátu.

Seděl v malé kanceláři a věnoval se zprávám a smlouvám. Většina se týkala iniciativ a témat směřujících k záchraně světa. Pečlivý Pierpaoli věděl, že ďábel se skrývá v detailu, a proto veškeré písemnosti důkladně studoval. Od počátku byl přesvědčen o správnosti nového zaměření světové politiky na záchranu klimatu. Pracoval s nadšením a občas přispěl vlastním originálním nápadem. Například navrhl změnu používání hnojiv v severočínských provinciích nebo nové pěstební postupy pro thajské zemědělství. Těšilo ho, když viděl, že jeho nápady jsou realizovány a skutečně mění situaci k lepšímu. V současné době pracoval na restrukturalizačním programu evropského (hlavně francouzského) sýrařství. Thomas Pierpaoli měl nadání pro účetní matematiku, pamatoval si čísla a věřil v detaily.

Svou lehkou večeři, skládající se z toastu a čaje, si donesl k rohovému stolu v kavárně číslo 17, odkud neviděl na obrazovku. Proto sebou nevrle trhl, když kdosi zesílil zvuk a za jeho zády zaburácel plochý monitor o úhlopříčce 75 palců.

Většina z těch několika málo hostů vyskočila, všichni zmlk-li. Moderátorovi zpráv CNN téměř přeskakoval hlas.

Stejné záběry běžely ten den dříve či později na více než 220 miliónech kanálů, sociálních sítích, Messengeru, YouTube, Instagramu, Redditu, Twitteru, 4chan, Tumblr, Telegramu a dalších médiích. Po týdnu měly téměř dvacet miliard shlédnutí, staly se nejsledovanějším videem a hravě překonaly počítačově animovaný hudební klip Baby Shark Dance skupiny Pinkfong.

Pierpaoli vstal také, stejně jako všichni ostatní, včetně číšnic a kuchařů, a sledoval dění na obrazovce. Někteří mlčeli, jiní vzdychali, ale vesměs nevěřili svým očím.

Komentátor popisoval, kde ležela prezidentka, jak vstala a vyhrabala se z trosek. Byla sice v šoku, ale okamžitě nařídila agentům, aby se postarali o ostatní. Záběry skončily a režisér přepnul do studia.

Pierpaoli si uvědomil několik věcí a napadla ho velká otázka.

První poznatek: Prezidentka žije, což je dobrá zpráva.

Za druhé: Ze záběru bylo patrné, že se zachovala jako hrdinka, takže vítězství v dalších volbách má v kapse. To bylo důležité pro pokračující směřování G3.

A za třetí: Miniaturní drony představovaly jistě nejlepší technologii pro boj s hejny sarančat. Nebyl to sice Pierpaoliho obor, ale dost o tom četl. Nová technologie byla důležitá pro přežití lidstva, nyní však její pověst utrpěla značnou újmu.

Takže se nabízela otázka: Kdo by chtěl miniaturní drony zdiskreditovat a proč?

Kapitola 2

Svět

Stromy jsou svatyně. Pravdu se dozví ten, kdo s nimi umí mluvit a dokáže jim naslouchat.

Hermann Hesse

Úterý 2. února 2027

Oblast Araukánie, jih Chile

Inara otevřela oči. Vzbudil ji podivný zvuk přicházející z temnoty. Jakési blížící se syčení.

V chýši byla tma, ještě nezačalo svítat, ptáci necvrlikali. Možná bych mohla ještě usnout, pomyslela si ospale a zavřela oči. Blaženě se schoulila do důlku v teplé posteli. V tom zaslechla pláč a kňourání malé sestry. Lilen byl teprve rok, zatímco Inaře již osm. Za několik let přestane být dítětem a stane se mladou ženou.

Všichni čtyři žili v dřevěné chýši s jednoduchou slaměnou střechou a podlahou z udusané hlíny: rodiče, malá Lilen a ona, Inara. Matka jí kladla na srdce, že už je velká a musí dávat pozor na sestru, pomáhat rodině a celému kmeni. Inara se snažila.

Když se člověk narodí jako příslušník národa Pevenčů, lesních lidí, učí se od mala spoustu věcí a snaží se, aby byl společenství užitečný. Inařin kmen již od nepaměti žil na jihu Chile.

Inara byla útlá dívka s typicky indiánskými rysy obličeje, vystouplými lícními kostmi, dokonalými zuby a hustými vlasy, které si většinou pletla do dvou modročerných copů. Na svůj věk byla vysoká a šlachovitá, uměla dobře plavat a ráda se koupala v divokých vodách horské říčky. Šikovně šplhala po stromech a mohla by být náčelnicí všech dívek kmene, pokud by se nedržela spíše stranou. Byla totiž plachá a současně svéhlavá.

Uslyšela, jak matka vstala, zvedla Lilen a přitiskla si ji k prsu. Krátce poté se ozval spokojený mlaskot. Malá hltavě pila.

Chýše se v jazyku Pevenčů nazývá ruka. Obydlí Inařiny rodiny bylo postaveno na půdorysu přibližně deset krát pět metrů a přiléhal k němu přístěnek s kuchyní. Na zdi visel měděný kotel, v němž se nad ohněm občas ohřívala voda. V další přístavbě byla uložena vědra a potřeby k mytí a koupání. Rodina žila, jedla a spala v hlavní místnosti. U jedné stěny měli pečlivě složený veškerý svůj majetek a zásoby na zimu: mouku v hliněných džbánech, šišky, sušené maso a ovoce, pytle nacpané peřím, kanystr s petrolejem, nářadí, akumulátor, hrnce, provazy, jehly a nitě, křesací kamínky, nože, matrace a sítě. Ze stropu visely svazky bylinek. Čistou vodu si nosili z řeky za osadou.

Chýše patřila k větším. Inařin otec byl totiž longko, náčelník. Dcera na něj byla hrdá. Náčelníkem byl už otcův otec, a kdyby byla Inara chlapcem, pozorně by ji sledovali, jestli bude mít také náčelnické schopnosti. Dívka však kmen vést nemohla, nehledě na to, že její schopnosti se ubíraly jiným směrem.

Ještě na chvíli usnula. Zdál se jí sen.

Stoupala přes neznámé, holé hory a došla na rozlehlou, volnou planinu. Sbíhali se k ní lidé a Inara se jich chtěla zeptat, co jsou zač. A pak se jí ulevilo. Všimla si totiž, že to jsou příslušníci jejího kmene, mezi nimi i otec. Působili však poněkud zmateným dojmem. Jako by se ocitli na neznámém místě. Ńuke mapu, povídaly si dvě děti. Matka Země se hněvá. Inara se vyděsila a náhle se ozval hukot.

Probudila se. Hukot nezůstal ve snu. Ozýval se zvenku a byl skutečný.

*

Statistická zpráva G3 z roku 2026 uváděla pro celé území Latinské Ameriky celkem 416 domorodých kmenů. Pevenčové patřili k největším, které ještě žily tradičním způsobem. V odlehlých zalesněných horách na jihu Chile vytvářeli malá společenství. Většinu přírodních národů tvrdě zasáhla změna klimatu. Svůj životní cyklus totiž měly pevně svázaný s přírodou. Pokud je postihly záplavy, sucha nebo lesní požáry, nedokázaly jim čelit, protože na překonání tak rozsáhlých katastrof si nemohly vytvořit dostatečné zásoby.

Klimatická aliance se snažila pomáhat. Především prostřednictvím spolupráce s nevládními organizacemi. Ale snaha často ztroskotala na nedorozumění. Každý kmen byl jiný, vytvořil si vlastní zvyklosti a žil jiným způsobem. Například Pevenčové patřili k velké etnické skupině Mapučů, která se dělila na tři kmeny – lid moře, lid řek a lid lesa. Posledně jmenovaným společenstvím byli právě Pevenčové. Les jim poskytoval všechno, co potřebovali. Jinak žít nechtěli, a ani neuměli.

Inara naslouchala. Stejně jako každé dítě Pevenčů dokázala snadno rozlišit stovky zvuků, například luskání, pískání, supění, skřípání, šelestění. To vše se z lesa zcela běžně ozývalo. Na stovky metrů rozeznala každé zvíře, znala rostliny i zdroje pitné vody. Ale tenhle svistot ještě neslyšela, zněl zvláštně. Měla neodbytný pocit, že se blíží nebezpečí.

Odhrnula přikrývku s květovaným vzorem a vyskočila z postele. Spala v tričku a kalhotkách, takže vklouzla jen do sukně, popadla bundu a spěchala z chýše.

Většina mužů osady se již shromáždila na vyvýšené skále. Opodál postávalo v uctivém odstupu několik dětí.

Všichni mlčeli a dívali se k obloze, na níž stál tmavý mrak. Ale ne obyčejný. Tenhle se choval jako živá bytost. Převaloval se, točil a zvětšoval, až zakryl skoro celé nebe. Inara nic podobného ještě neviděla. Mrak se blížil a snesl se v údolí nad koruny stromů pehuén.

Přírodovědec Alexander von Humboldt je během své cesty po Jižní Americe nazval latinsky Araucaria araucana. Dnes se jim říká araukárie chilská. Tento krásný strom se podobá borovici, ale je podstatně vyšší a má rozlehlou korunu. Patří k nejstarším rostlinám na Zemi. Některé araukárie dorůstají výšky devadesáti metrů a dožívají se až dvou tisíců let. Samičí šišky bývají velké jako menší míček a obsahují několik set semen, která patří k hlavní potravě Pevenčů.

Muži i ženy je sbírají nebo je děti shazují lasy z větví. Vyloupaná semena skladují v hliněných džbánech a vaří jako malé brambory. Mají nasládle ořechovou chuť a vydrží celou zimu. Drobné klestí spadané ze stromových obrů používají Pevenčové na topení, kmeny jako stavební materiál a pryskyřici k léčení i rituálním účelům.

Příslušníci kmene shlíželi ze skály do údolí, nad nímž se mrak usadil. Pár výběžků se přiblížilo až k nim. Skládaly se z poletujících a vrzajících tvorů. Pevenčové jich několik chytili. Znali sarančata, ale tenhle hmyz vypadal úplně jinak. Byl větší, silnější a jedovatě žlutý. Hejno takovýchto stvoření, a hlavně takto velké, ještě nikdy neviděli.

Nikdo nepromluvil a Inara si vzpomněla na svůj sen.

První polovina dvacátých let třetího tisíciletí západního letopočtu

Pokud bychom chtěli popsat situaci v roce 2025, mohli bychom si pomoci přirovnáním světa k velkému zchátralému činžáku, z nějž opadává omítka, plynové potrubí ve sklepě netěsní, stropem v přízemí kape voda z prasklého vodovodu a chůze po schodech je životu nebezpečná.

Několik nájemníků – tři supervelmoci – se rozhodlo zachránit, co se dá, a převzali správu domu.

Počátkem roku 2025 vznikla Klimatická aliance, zprvu ještě pod názvem G3. Rusko, Čína a USA se překvapivě shodly na jednotném postupu a začaly koordinovat své geopolitické cíle a zásahy.

Přiměla je k tomu převratná změna klimatu. Lidé svou činností způsobovali katastrofální lesní požáry, záplavy, neúrodu, a k tomu se ještě přidávala hejna sarančat. Z otrávených oceánů mizely ryby, mořské proudy měnily směr, a to celou klimatickou situaci dále zhoršovalo.

Na obzoru se začala rýsovat rána, která byla již dávno pokládána za vymýcenou – hladomor. Lidstvo stálo na samém okraji propasti. Regály supermarketů byly ještě více či méně zaplněné, ale zásobování už občas vázlo. Politici i experti si uvědomovali vážnost situace, ale diskutovali o ní neveřejně. Obávali se sociálních nepokojů, křečkování zásob, rabování a hladových bouří.

V režimu přísného utajení určili oblasti rozeseté po celém světě, jež měly zásadní význam pro zabezpečení dostatku potravin. Začalo se jim říkat food spots. Tato pěstební území byla pečlivě střežena. Po neúrodách a problémech se zásobováním v minulých letech by výpadek sklizně v jediném z definovaných regionů způsobil celosvětové zhroucení trhu s potravinami. Pole a plantáže ohrožovala především hejna sarančat. Ochrana pomocí dronů byla po útoku na americkou prezidentku uložena k ledu, z politických i technických důvodů. Boj proti hmyzu pokračoval běžnými prostředky – jedy, hormony a preventivními opatřeními. Pole byla hlídána a vznikající hejna sarančat byla likvidována v zárodku. Včasná identifikace hrála zásadní roli. Pokud by se hejno příliš zvětšilo, nedokázalo ho zastavit už vůbec nic.

Tak tedy vypadala situace na planetě Zemi v době utváření nového celosvětového řádu. Politici usilovali o řešení globálních problémů. K tomu potřebovali instanci, která by mohla rozhodovat jménem celého světa.

Zpočátku se spojily tři supervelmoci, ale brzy začínalo být jasné, že ani tito nejangažovanější a nejbohatší nájemníci, pokud zůstaneme u našeho příměru s činžákem, na vyřešení všech problémů nestačí.

Bylo třeba přizvat další země. A to nebylo nijak jednoduché.

Brazilská krize na jaře roku 2025 ukázala, že i nejlepší úmysly jsou spojeny s obrovskými riziky. Supervelmoci se tehdy snažily zachránit deštný prales, zcela zásadní pro ekosystém celé planety. Ale jen o vlásek se přitom vyhnuly válce s Brazílií. Pokud by skutečně vypukl vojenský střet, způsobil by obrovské utrpení a proti G3 by se postavil ce-lý svět.

Bylo jasné, že naléhavé problémy nelze řešit konfrontačním způsobem.

Supervelmoci se ocitly před politickým dilematem. Bylo třeba skloubit rychlou akceschopnost s širokou mezinárodní spoluprací.

Samozřejmě existovala Organizace spojených národů. Dějiny ctihodné OSN však ukázaly, že pokud všichni mluví do všeho, většinou se na ničem nedohodnou.

Klimatická aliance potřebovala úplně novou organizační strukturu. A právě tu hodlali tři prezidenti představit Valnému shromáždění OSN v newyorské First Avenue.

Pondělí 19. dubna 2027

Hotel Four Seasons des Bergues, Ženeva

Nejvýznamnější právní dokument 21. století vznikl během pouhých tří dnů, od rána 19. dubna do večera 21. dubna, v Salon du Lac, což je konferenční sál hotelu Four Seasons des Bergues, stojícího u jižního výběžku Ženevského jezera.

Šéfové států G3 sezvali do Švýcarska dvacet devět nejvýznamnějších ústavních právníků a odborníků na státní právo. Byli mezi nimi nejuznávanější akademici z Anglie, Německa, Chile, Tanzanie, Japonska, USA, Mexika, Jižní Afriky a Ruska.

Ústavní právníci jsou filozofy mezi juristy. Úkol svěřený jednadvaceti mužům a osmi ženám měl opravdu filozofický přesah a spočíval v kodifikaci rámcových právních podmínek ochrany planety. Měli je zahalit do „právnického hávu“, abychom zůstali u obrazných vyjádření.

První náznaky vytýčeného směru se rýsovaly již dříve. Francie zavedla v roce 2021 do zákoníku nový trestný čin: „ekocidu“. Podobné diskuse probíhaly i v dalších zemích. Například německý ústavní soud prohlásil v dubnu 2021 zákon o ochraně klimatu z roku 2019 za nedostatečný. Soudci dospěli k závěru, že cíle jsou v něm nastaveny příliš mlhavě, a zákon tedy nechrání skutečné zájmy mladších generací.

Celkově se však dá konstatovat, že většina iniciativ vyznívala do ztracena a končila neplodnými debatami. Politici ani aktivisté neměli dost odhodlání nebo sil k účinnému postupu.

To se však změnilo.

Večer 21. dubna byl dokument v podstatě hotový. Ústavní právníci dospěli k závěru, že planetě Zemi náleží právo na ochranu, stejně jako všem živým bytostem. Přičemž výraz „bytost“ byl chápán ve svém širokém významu, a v žádném případě ne pouze například v náboženském. Škody způsobené planetě lidskou činností je třeba napravit. Na kompromisy a multilaterální vyjednávání není čas. Pouhá doporučení bez závazného účinku, například rezoluce OSN, by byla již naprosto nedostatečná.

Dokument dále uváděl, že cíle jsou neměnné a nelze o nich diskutovat, ovšem jejich legislativní ukotvení zůstává v kompetenci jednotlivých vlád. Pokud by k němu nedošlo, budou cíle prosazeny i bez zákonných podkladů. Na oplátku nabízela Klimatická aliance obrovskou finanční pomoc.

Pokud to shrneme, tak nejlepší právníci jednali pět dní a dospěli k jednoduché pravdě, kterou zná každé malé dítě národa Pevenčů: Přírodu je třeba chránit. Je to povinností všech lidí.

Dokument byl nazván Charta přírodních práv.

Úterý 21. září 2027

Zasedací sál Valného shromáždění Organizace spojených národů, sídlo OSN, 10017 East River, New York, USA

Člověk mluví od té doby, co získal schopnost řeči. Šeptá a vymýšlí si, zapřísahá se a blahopřeje, stěžuje si, rozkazuje, vyhrožuje, chválí a žadoní – používá řeč v ušmudlaných kuchyních, stejně jako v královských palácích. Mluvil již u pravěkých táborových ohňů a pokračuje v konferenčních sálech, vybavených špičkovou technikou. Sotva však existuje místo, jež by bylo k proslovům předurčenější než zasedací sál Valného shromáždění OSN.

Odsud lze promlouvat k celému světu.

21. září 2027 bylo úterý. Všech tisíc osm set míst v sále bylo obsazených. Pozice zaujali i akreditovaní novináři. V balkónových kabinách sedělo sto dvacet simultánních tlumočníků. Dopolední proslovy se budou převádět do šesti úředních jazyků: arabštiny, čínštiny, angličtiny, francouzštiny, ruštiny a španělštiny. Za řečnický pult se postaví americká prezidentka Kamala Harrisová.

Bylo plno, žádný z delegátů si nenechal takovou příležitost ujít.

Prezidentka USA byla pozvána díky výjimce, o níž se dlouze a obšírně diskutovalo. USA a některé další státy totiž před rokem a půl z OSN vystoupily, což byl dost velký skandál. Spojené státy tím daly jasně najevo, že ztratily v OSN důvěru. Každopádně nevěřily, že by OSN byla schopna vést účinný boj s klimatickou katastrofou. Pro vyslance, především menších národů, pro všechny ty ctihodné dámy a pány, kteří si, mimochodem řečeno, velmi rádi zvykli na komfortní život v New Yorku, to byla urážka, na jakou se nezapomíná.

Ovšem delegáti byli i zvědaví.

Téma dne se týkalo každé ženy a každého muže na této planetě. Nešlo o nic menšího, než o záchranu světového klimatu. A taky o nové uspořádání světa.

Přesně v deset hodin přikročila Kamala Harrisová ke slavnému řečnickému pultu z tmavě zeleného mramoru. Jen deska vážila dvě a půl tuny. Prezidentka měla na sobě tmavě šedý lehký vlněný kostým s jemným proužkem a krémovou hedvábnou blůzu od Chloé. Vlasy si vyčesala do výšky, použila velmi decentní make-up a k němu elegantní rtěnku barvy korálové červeni. Nehty nechala bez laku.

Sál ztichl. Většina delegátů se tvářila odmítavě. Ve vzduchu se vznášela chladná nedůvěra.

Kamala Harrisová však byla na odmítavé prostředí připravena. Uhladila své poznámky a trochu chraptivě začala.

Několika slovy poděkovala generální tajemnici za to, že může před Valným shromážděním promluvit. Prohlásila, že je velmi neobvyklé, aby právě zde hovořila politička, která nepatří k tomuto grémiu.

„Před sebou, na tomto historickém místě,“ pokračovala, „vidíte stát jedinou političku, mě. Nenechte se však zmást. Nehovořím totiž pouze za svou zemi, za Spojené státy americké. Jsem zde jako zástupce nové aliance států, které se v minulých měsících dohodly na nové formě spojenectví. Seznam těchto členů bude později zveřejněn v oficiálním komuniké. Dámy a pánové, měli byste vědět, že jsme odložili nebo vyřešili své poměrně nepodstatné spory a sdružili se do jednotné Klimatické aliance. A takto chceme být od dnešního dne vnímáni: jako Klimatická aliance. Je to víc než jen název, je to nabídka. Chceme vám a všem zemím, které zastupujete, navrhnout spolupráci. Rádi bychom do našich řad přizvali celý svět. To je smyslem našeho poselství.“

Kamala Harrisová se odmlčela a rozhlédla se po plénu. Napjaté obličeje zůstávaly odmítavé.

„Možná byste se rádi zeptali, co je ta Klimatická aliance vlastně zač? A čím se liší od ctihodné OSN, která za svou historii schválila bezpočet rezolucí a protokolů? K čemu potřebujeme Klimatickou alianci? Na všechny tyto otázky odpovím.“

Zhluboka se nadechla a pokračovala.

„Globální oteplování musíme nejen zpomalit, ale zcela zastavit. Tento cíl nemá alternativu. Pokud to, dámy a pánové, neuděláme, zničíme předpoklady pro přežití následujících generací. Jestliže chceme zvrátit negativní směr vývoje, potřebujeme akceschopnou instituci. Ráda bych zdůraznila, že se nechceme vměšovat do vnitřních záležitostí jiných států. Klimatická aliance bude prosazovat pouze opatření, která jsou nezbytná k dosažení vytýčených cílů. Zvolili jsme tři zásadní témata…“

Přistoupila k výčtu hlavních cílů. Pod první shrnula snížení emisí CO2, zákaz plundrování moří a znečišťování vzdu-chu. Za druhé chce aliance omezit explozivní nárůst porodnosti, samozřejmě jen tam, kde je to nezbytné. A třetí cíl spočívá v radikálním omezení zbrojení. Ušetřené zdroje budou využity účelněji, ke zmírnění dopadů nutné přestavby světa.

„Sami půjdeme příkladem jako první,“ pokračovala. „Už nyní se tak chováme v našich zemích. Omezujeme rybolov, hasíme lesní požáry, chráníme zemědělské oblasti, snižujeme spotřebu a znečišťování životního prostředí. A také masivně investujeme, opravdu masivně! Především do vědy a výzkumu. Uzavřeli jsme smlouvy se dvěma státy, které jako první projevily zájem o spolupráci. Díky tomu jsme poblíž jihoafrického Kapského Města a na Islandu dokázali vybudovat potřebnou infrastrukturu pro komisariát a ministerstvo. Zakládáme nové instituce a pochopitelně se dopouštíme chyb, ale současně získáváme neocenitelné zkušenosti. Myslím, že jsme na dobré cestě. Nemůžeme a nechceme však po této cestě kráčet sami. Prosíme vás, tady a teď, o spolupráci a pomoc!“

Prezidentka Harrisová se napřímila a dokonce o půl kroku odstoupila. Z nehybné tváře se nedalo vyčíst, co se v ní odehrává, ale pozorný člověk by si zblízka povšiml, že má čelo zbrocené potem. Blížila se nejdůležitější pasáž proslovu.

„Zmínila jsem se o nabídce. Chtěla bych se o ní zmínit trochu podrobněji. Proč chceme rozšířit Klimatickou alianci? Dostáváme mnohé dotazy, většinou neformální, od států, které se k nám chtějí připojit. Je to potěšitelné a ukazuje se, že převážná, zdůrazňuji převážná většina zemí souhlasí s naším postupem. Od Austrálie po Island, od Nového Zélandu po Kanadu. Nemůžeme jejich vůli ignorovat. Vydáváme se na nesnadnou cestu, ale půjdeme po ní společně! Jen tak se dostaneme z mizérie, kterou jsme sami způsobili. Jen tak předáme planetu Zemi našim potomkům v obyvatelném stavu…“

Z pléna se ozval ojedinělý potlesk. Harrisová okamžik vyčkala a pak přikývla.

„Děkuji, ale není všechno jen zalité sluncem. Při vší úctě k demokracii musíme nezbytně zachovat akceschopnost. V žádném případě nechceme opakovat chyby, které se staly při zakládání OSN. Nemůžeme dopustit patové situace, veta a obstrukce. Proto jsme navrhli zcela novou strukturu.“

Plénum napjatě ztichlo.

„Potřebujeme akceschopné sdružení maximálně osmi účastníků, kteří budou rozhodovat společně.

Podle našeho projektu by se státy měly rozdělit do několika skupin – Evropa, Latinská Amerika, Afrika, Asie. Indie bude samostatným členem. Takto vypadá, stručně řečeno, naše nabídka. Skupiny zemí budou disponovat jedním hlasem. O způsobu hlasování budeme ještě jednat, ale nepožadujeme pro sebe zvláštní práva. Každá skupina bude mít své zastoupení v Kapském Městě, kde jsme již zřídili takzvaný Vysoký komisariát, jak jistě víte. Nastíněná struktura si vyžádá obrovské finanční prostředky. Nechci zatajovat, že budeme muset přinést značné oběti! Ale víme, jak vše zvládneme. Díky radikálnímu odzbrojení. Ano, slyšeli jste dobře.“

Na okamžik se odmlčela. Plénem se šířil neklid. Někteří delegáti potřásali hlavami. Jiní vstávali a dávali najevo, že by nejraději opustili sál. Ale nikdo to neudělal.

Harrisová mluvila dál.

„Vážené dámy a vážení pánové, chtěla bych se zmínit o třech principech, zakotvených i v Chartě přírodních práv. Jedním z nich je radikální odzbrojení. Minulé války, ale i poslední konflikt, jsou ekonomicky nesmyslné, pustoší planetu, vrací nás o roky zpět a přináší lidem nevýslovné utrpení. Jasně to ukázaly události, jež se odehrály před pouhými několika lety. S takovým šílenstvím musíme přestat! Navrhujeme, abyste rozpustili své armády. Odzbrojte! Pro kvalifikované vojáky z povolání jistě naleznete lepší uplatnění! Máme před sebou spoustu práce, každá ruka bude dobrá. Ozbrojené síly již nebudou zapotřebí. Ptáte se proč? Protože bezpečnost a suverenitu vašich států budeme garantovat my. Vytvoříme celosvětovou armádu, a díky tomu ušetří každý stát celkově značné prostředky v řádu mnoha miliard. Z nich budeme požadovat pouze desetinu, z níž budeme financovat globální ozbrojené síly. Je to jako s pojistkou. Za deset procent dosavadních výdajů na armádu si koupíte plnou ochranu. Nebudete muset bránit svou suverenitu, ani hledat spojence, na něž v případě nouze stejně nebývá valný spoleh. Vážení delegáti, vidím na vašich tvářích nevěřící údiv.“

„Údiv“ bylo ještě slabé slovo.

„Je to těžké rozhodnutí? Samozřejmě, že ano! Ale je nutné? Ano, je!“

Harrisová hovořila přes dvacet minut a její hlas zněl trochu napjatě. Směřovala však již k závěru.

„Úspory budou značné, ale pro některé země přesto nedostatečné. Mnohé státy, především africké, se potýkají se složitou ekonomickou situací a enormní zadlužeností. Věřitelé vědí, že úvěry nikdy nebudou splaceny a existují pouze na papíře. Taková situace je absurdní. I zde Klimatická aliance zasáhne a připraví program umožňující dlouhodobé rozložení splátek, klidně i na sto let, při jednoprocentní úrokové sazbě. Bude to tedy spíše symbolické umořování dluhu. Současně však budeme tvrdě bojovat proti korupci. A to tak důsledně, že se přestane vyplácet. Mám ještě jedno poselství, dámy a pánové. Ano, je to den plný překvapení.“