Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Tabea Bachová

Dům hedvábí

Odkaz

IKAR

Tabea Bach

DAS VERMÄCHTNIS DER SEIDENVILLA

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by buerosued.de

Titelillustration © by Nikaa/Trevillion Images; Atlantide Phototravel/getty-images, Slow Images/getty-images

Translation © 2023 by Blanka Pscheidtová

ISBN 978-80-249-4975-8

1

Porod

Když se Angela podívala z okna, nevěřila svým očím. Střechy Starého města pokrývala vrstva sněhu. Občas se stávalo, že nasněžilo v blízkých horách. Ale ještě nikdy v Asenze. Na sníh bylo ve Venetu velmi mírné podnebí.

Ve vnitřním dvoře Domu hedvábí si musela dát pozor, aby neuklouzla na staré dlažbě. Pravoúhlý dvůr obklopovala velká dvoupatrová budova a dřevěná brána vedla na ulici. Uprostřed stál letitý morušovník. Zdaleka ještě neshodil všechny listy, které se teď žlutě leskly pod bílou čepicí sněhu.

Všechno vypadalo jako začarované a Angele poskočilo srdce. Zhluboka se nadechla vůně sněhu a chladu. Žila v severní Itálii teprve rok a půl, a teď poprvé pocítila závan stesku po své německé vlasti, po zimní krajině kolem Ammersee, kde předtím žila. „Porca miseria!“ Brána do dvora se rozlétla a vešla Nola s dcerou Fiorettou. „Co je tohle za ohavné počasí,“ zlobila se tkadlena. Pak objevila padronu. „Buongiorno, signora Angela. To vy jste si objednala sníh?“

„Dobré jitro, Nolo,“ usmála se Angela. „Ne, není to moje vina.“

„San Colombano, la neve in mano,“ oznámil Stefano, který se svou ženou Orsolinou právě vcházel do dvora. „Dneska je 23. listopadu, svatý Colombano často přinese sníh, jak říká staré přísloví…“

„Ale ne tady u nás!“ Nola se rozhořčeně rozhlížela po dvoře.

Náhle se obloha roztrhla. Koruna morušovníku se ve slunečním svitu zaleskla a všech se na chvíli zmocnil úžas.

„Však on brzy roztaje,“ ujistil ji Stefano a vydal se s ostatními po schodech do prvního patra ve vedlejším křídle, kde sídlila tkalcovna. Za čtvrt hodiny se jako vždy všichni sejdou k pondělnímu týdennímu plánování. Ale teď si Angela chtěla ještě chvíli užít to mimořádné ráno.

Do dvora lehce vklouzla štíhlá postava, skoro celá zahalená do velkého vlněného šálu.

„Buongiorno, Fanio,“ uvítala Angela vesele svou mladou hospodyni.

„To je tvůj první sníh?“

Osmnáctiletá Fania pocházela ze Sicílie a podle výrazu tváře byla i ona tímhle přírodním úkazem pořádně zaskočená.

„Ano,“ přikývla a chvatně vešla do Angelina bytu. „Už jste snídala?“ Mladá žena se vymotala ze šálu a odložila tenký plášť.

„Ne, ještě ne.“

V kuchyni bublala konvice na espresso a Angela ji stáhla z plotny.

„Tohle mi pro vás dala teta.“ Fania vyklopila na talíř voňavý kukuřičný chlebíček. „Mám vám vyřídit, abyste si ho namazala jejím domácím kdoulovým želé.“ Přinesla sklenici s marmeládou, příbor ze skříně a postavila všechno na kuchyňský pult.

„Emilia to se mnou myslí až moc dobře,“ prohlásila Angela a usadila se na jednu ze židlí u pultu. „Aaach,“ vzdychla s požitkem, když nakrojila chleba. „Je ještě teplý!“

„Zia Emilia ho právě vytáhla z kamen. Jak je Nathalii? Kdy má vlastně termín?“

Angelina dcera byla ve vysokém stupni těhotenství a už několik týdnů bydlela v malém bytě pro hosty v přízemí Domu hedvábí.

„Za čtrnáct dní,“ odpověděla Angela a potlačila nervozitu, která ji pravidelně přepadala při pomyšlení na nadcházející porod. Stane se babičkou v sedmačtyřiceti letech a hrozně se na vnouče těšila. Přitom nebyl žádný důvod k obavám, těhotenství její dcery probíhalo naprosto bez problémů. „Dneska jsem Nathalii ještě neviděla.“ Angela si dopřála lahodné sousto chleba. Emilia měla pravdu, s jejím kdoulovým želé chutnal prostě fantasticky. „Nejspíš ještě spí. Uděláš nám prosím pro všechny na poradě velkou konvici kávy a přineseš ji nahoru?“

„Con piacere, signora Angela,“ přikývla Fania.

„A včera ještě přišla naléhavá objednávka z USA. Mrs. Whitehouse je dobrá přítelkyně naší Tessy,“ řekla Angela a vytáhla z šanonu vytištěný e-mail. „Šál v barvě bordó. Měl by to být vánoční dárek. Vím, že je to narychlo,“ zarazila předpokládané projevy nevole svých spolupracovníků. „Ale ráda bych, abychom ho udělali přednostně, protože Mrs. Whitehouse nám zprostředkovala několik nových zákaznic.“

„Ta je dobrá,“ bručela Nola polohlasem. „Vždyť už je konec listopadu. Nemůže si najít na internetu nějaký hotový šál z těch, co nabízíme? Je jich tam…“

„Ale žádný v té barvě,“ namítla Angela rozhodně. „Máme ještě na skladě dost bordó hedvábí, Orsolino?“

Barvířka se zamyslela. „Myslím, že ano. Jak velký má být ten šál?“

„Osmdesát krát dva dvacet,“ odpověděla Angela s pohledem do záznamů. „Maddaleno,“ otočila se k další tkadleně. „Ty máš černou osnovu, to se k tmavě červené hodí. Nekončíš dneska s tou objednávkou z Paříže? Takže bys mohla hned začít s šálem v bordó?“

„Ma certo.“ Angela věděla, že tkadlena s mírnýma hnědýma očima ráda pracuje pro americké známé její přítelkyně Tess, která si už před lety vybrala jednu z nejkrásnějších vill v městečku jako útočiště na stáří. Laskavá stará dáma, která se vlastně jmenuje Teresa, ale všichni jí říkají Tess nebo Tessa, byla kdysi nejlepší přítelkyně Angeliny matky. A sama Angela by bez ní nikdy nepřišla na nápad ujmout se zdejšího Domu hedvábí. „Tessina přítelkyně dostane svůj šál včas jako vánoční dárek,“ slíbila Maddalena.

„Děkuju.“ Angela věnovala tkadleně úsměv. Pak zvážněla. „Chtěla jsem s vámi probrat ještě něco. V poslední době se hromadí žádosti o modelové šaty.“ Od toho dne, kdy při svých zásnubách s Vittoriem Fontarinim, dědicem jednoho z nejstarších šlechtických rodů v Benátkách, měla na sobě vlastnoručně navržené a ušité šaty z ručně tkaného hedvábí, stále častěji přicházely podobné objednávky. „Nezná někdo z vás opravdu dobrou švadlenu, která by dokázala šít podle mých návrhů?“ Podívala se kolem, ale odpovědi se nedočkala.

„Já znám jenom Eugenii,“ řekla Nola. „Ale ta jen přešívá. Naše hedvábí bych jí nesvěřila.“

Angela vzdychla. „Tak budu muset podat inzerát…“

Dlouhý, pronikavý výkřik náhle narušil klid Domu hedvábí. Angela sebou trhla.

„Madonna,“ zašeptala Orsolina. „Co to bylo?“

Zazněl další výkřik. Nathalie! Angele projelo leknutí celým tělem. Vyskočila ze židle a vyběhla ven, dolů po schodech. Dvůr přeběhla, jak nejrychleji dokázala. Nathaliino malé království leželo přímo naproti dílně. Rozrazila dveře a vtrhla do dceřina pokoje.

„Jsou to bolesti?“ vyhrkla Angela bez dechu. „Začíná to?“

Fania vyšla ze sousední koupelny s ručníkem v rukou.

„Praskla jí plodová voda,“ vysvětlila tiše a pomáhala Nathalii svléknout mokrou noční košili. Angela si všimla, že mladá Sicilanka je mnohem klidnější než ona sama. „Signora, měla byste s ní… do nemocnice…“

Nathalie se prohnula v zádech a znovu pronikavě vykřikla. „Ach bože,“ zasípala, když popadla dech.

„Vyjedu s autem z garáže,“ prohlásila Angela.

Ale Nathalie zvrátila hlavu dozadu a přitáhla kolena k sobě. „Myslím,“ vypravila ze sebe, „že na to už nebude čas.“ Tvář jí zrudla.

„Utíkej pro doktora Spagula!“ otočila se Angela na Faniu. „Ať hned přijde.“

Fania přikývla a odběhla.

„Takové bolesti jsem nečekala,“ zanaříkala Nathalie.

Posléze bolest trochu povolila a Angela pomohla dceři obléknout čistou noční košili se zapínáním vpředu.

„Vzpomeň si na to, co ses naučila při přípravě na porod,“ pokusila se Angela zmírnit její paniku. „Pravidelně dýchat, nádech nosem, výdech…“

Ani to nedořekla, když Nathaliiným tělem znovu otřásla silná bolest.

„Dýchej!“ volala Angela a držela Nathaliinu hlavu v klíně. „Dýchej se mnou! Zhluboka nadechnout. A teď pomalu vydechnout,“ snažila se dceři pomoct.

„Tak hrozně to bolí, mami!“ naříkala Nathalie. „Říkali, že to začne pomalu, zatraceně!“

„Smím?“ Dovnitř nepozorovaně vešla Nola a ustaraně sledovala Nathalii, kterou další bolest přiměla k novému výkřiku.

„Znáte nějakou porodní bábu?“ vypravila ze sebe Angela.

Nola horečně přemýšlela. „Jedna porodní bába tu je, ale…“

„Potřebujeme víc polštářů. Trup musí mít položený výš.“

Za Nolou se objevila Orsolina, která volala své rady ze dvora. Celé osazenstvo se zjevně shromáždilo za dveřmi.

„Podívej se do mé ložnice,“ přikázala Angela. „Přines všechny, které najdeš!“

„Dottore Spagulo je na návštěvách,“ zasípala Fania. Byla tu tak rychle, že musela běžet jak o život. „Zkoušejí ho zastihnout, ale nebere telefon…“

„Ach bože, co uděláme?“

„Zavolejte záchranku!“

„To nebude k ničemu. Než se sem pronto soccorso v tomhle počasí dostane…“

Nathalie znovu vykřikla tak trýznivě, že to Angele nahnalo strach. Potom chvíli ležela úplně tiše.

„Už se to rozjelo!“ zašeptala se široce otevřenýma očima. „Mami, cítím to. Ach bože!“ Bezděčně začala tlačit.

„Carmela!“ překřičela Nola šum hlasů. „Pošli Maddalenu, ať sem dopraví svou matku. Ona je jediná…“

„Carmela?“

„Tak běž, bez diskuzí! Stefano, jdi s ní a v případě nutnosti ji sem přines, ať to netrvá moc dlouho.“

„A ty!“ Nola se obrátila na Faniu. „Dej vařit vodu. Přines tolik čistých ručníků, kolik najdeš. I utěrky a hadry. A mísy. Anno, běž s ní a pomoz jí s tím!“ Nato otevřela dveře do koupelny a zkoumavě si ji prohlížela.

„Co tam děláš, Nolo?“ zasténala Nathalie. „Co chcete dělat?“

„Co chceme dělat?“ usmála se tkadlena. „Přivést na svět tvoje dítě, co jiného?“

Netrvalo dlouho a vedle postele ležela připravená hromádka ručníků. Za pomoci polštářů zvedly Nathaliin trup výš a mezi jejíma roztaženýma nohama vytvořily opravdové hnízdo pro případ, že by skutečně šlo o překotný porod, jak se domnívala Nola. Kromě toho tu byly připravené dvě mísy s převařenou vodou a Nola a Angela si pečlivě drhly ruce mýdlem.

Angela právě Nathalii utírala vlhkou žínkou pot z čela, když se na dvoře ozvaly kroky a bylo slyšet nezaměnitelný bručivý hlas.

„To je Carmela,“ sdělila tiše dceři, která se znovu svíjela v bolesti.

„Souhlasíš?“

„Jo, zatraceně!“ skučela Nathalie. „Když mi pomůže.“

Dveře se otevřely a Carmela se za pomoci dvou holí přibelhala k posteli. „Co to vyvádíš, fanciulla?“ pronesla nezvykle něžně a odstrčila Nolu.

Pohladila Nathalii po vlasech, položila ruce na její zaoblené břicho a prohmatávala je. Pak jí vyhrnula noční košili, vyndala z kapsy zástěry malou lahvičku a odšroubovala ji.

„Co je to?“ zeptala se Angela podezíravě.

„Jenom trochu oleje s bylinkami,“ odpověděla Carmela a promnula si olej v dlaních. Prostor zaplnila hořkosladká vůně rozmarýnu, růží, levandule a čehosi nedefinovatelně hořkého, a Carmela začala opatrně masírovat Nathaliino napjaté břicho. Mladá žena se zhluboka nadechla a vydechla. Když se ale znovu vzepjala, Carmela zavelela. „Klidně dýchat! Ven! Dovnitř! A pomalu ven! A teď tlačit! Ale dýchat dál! Tlačit! Tak do toho, Nathalie, umíš to, jsi statečná holka.“ Její kostnaté ruce putovaly po Nathaliině břiše, někde masírovaly, někde zatlačily. „Tady má zjevně někdo hrozně naspěch,“ mumlala si. „Gumové rukavice by byly dobré,“ zavrčela směrem k Nole. „Nemáte nějaké? Co ty, Orsolino? Nenosíš rukavice na barvení?“

Orsolina vyletěla jako šíp, Angela užasla, jaké hbitosti je ta šedesátiletá žena schopná. Ve vteřině byla zpátky a mávala zabaleným párem rukavic pro domácnost.

Carmela nespokojeně mlaskla, ale vzala si je.

„Lepší než nic,“ zabručela, natáhla si rukavice a požádala Nathalii, aby široce roztáhla kolena.

„Bravissima,“ pochválila ji. „Už vidím hlavičku. Teď musíš pokračovat, dítě moje. Dýchat! Tlačit! S výdechem. Ano! Hlasitě vykřič tu bolest,“ pobízela Carmela Nathalii. „Při výdechu hlasité ááááááá!“

„Ááááááá!“ křičela Nathalie a tlačila, jak nejvíc dokázala.

„Fantastico!“ vykřikla Carmela. „A ještě jednou. Za chvíli to máš za sebou!“

Angela si klekla za dceru na postel, držela ji pod rameny a podpírala vlastním tělem. Neviděla, co přesně se děje, ale přestože jí Carmela vždycky připadala trochu podivínská, v tuhle chvíli k ní cítila naprostou důvěru. Napočítala pět bolestí s tlačením, a pak uviděla, jak za doprovodu posledního dlouhého a nejspíš celým městečkem znějícího výkřiku vyklouzlo z její dcery dítě.

„Eccolo!“ zvolala Carmela a zachytila dítě do velké osušky, do které je okamžitě zabalila, jako by v životě nedělala nic jiného. „Nádherný chlapec.“ S něhou, jakou Angela u staré ženy nečekala, položila Nathalii novorozeně na břicho. Jako ve snu viděla Angela malý umazaný obličejíček se zavřenýma očima, droboučké ručky, které se zavíraly a otvíraly. Modrá pupeční šňůra se vlnila na Nathaliině břiše. Dítě a matka byly ještě spojené. Bylo slyšet tichý zvuk, jako by zamňoukalo kotě, a mlaskání. „Che bel ragazzo,“ rozplývala se Carmela. „Možná chce pít.“

Nathalie zírala na své dítě a zdálo se, že ještě nechápe. Angela jí pomohla novorozence přiložit k prsu a po troše tápání a hledání se srdíčkové rty sevřely kolem bradavky a začaly energicky sát. Její dcera zvedla oči a Angela v nich četla čiré štěstí. Zasmála se, zároveň polkla a musela setřít pár slz, kterých si předtím vůbec nevšimla.

Otevřely se dveře a dovnitř vpadl dottore Spagulo, svírající v rukou svůj lékařský kufřík. Když viděl scénu u postele, zaváhal a v jeho tváři se vystřídal úžas s úlevou.

„Manželka mi volala,“ vysvětloval. „Když jsem slyšel, co se děje, okamžitě jsem skočil do auta a co nejrychleji…“

„Přesto jste byl pomalý, dottore. To nejlepší jste zmeškal,“ měřila si ho posměšně Carmela. Už byla zase taková, jakou ji znali. „Ale jestli chcete vidět matku a dítě – jste tady v pravou chvíli.“

Nathalie vyčerpaně usnula s miminkem v ohybu paže. Angela a Tess, která se samozřejmě o všem vzápětí dozvěděla, se na tu dvojici nemohly vynadívat. Dottore Spagulo přestřihl pupeční šňůru a vyšetřil dítě. A přestože na nemluvněti ani u Nathalie neshledal nic nápadného, když vyšla placenta a Nathalie se cítila schopná převozu, odjeli na jeho radu na kliniku. Tam matku i dítě důkladně vyšetřili a potvrdili, že je všechno v nejlepším pořádku. Pro překotný porod neměla gynekoložka žádné vysvětlení. „Succede,“ byl jediný komentář. Stává se to.

Angela proměnila svůj gauč v obýváku v pohodlnou postel a Fania mezitím uvedla do pořádku Nathaliin pokoj. Potom chodili po špičkách kolem matky a dítěte, ale klid dlouho nevydržel. Novorozenec se hlásil k životu se srdcervoucím křikem.

„Vítej v mateřském štěstí,“ pokusila se Angela povzbudit svou dceru, která si se sténáním protírala oči.

„Co je mu?“

„Myslím, že má hlad.“

„Dobrý nápad.“ Nathalie toužebně vzdychla. „Taky bych si něco dala.“

To byl pokyn k akci. Zatímco Fania rychle ohřívala oběd, o který zatím nikdo nejevil zájem, Angela pomáhala dceři najít pohodlnou pozici pro kojení a přiložit dítě k prsu. A právě když chlapeček začal hladově sát a Tess si s Faniinou pomocí přistrčila křeslo blíž, otevřely se dveře a vešel hubený starý muž.

„Co to slyším?“ zvolal a vysunul hlavu dopředu, což mu dodalo vzhled dravého ptáka. „Dítě je tady? Proč se to musím dozvídat od cizích lidí?“ Hněvivě se zadíval na Angelu. „A stará bába Carmela byla u toho?“

„Carmela nám úžasně pomohla,“ vysvětlila Angela. „Bez ní… Neumím si představit, jak by to dopadlo.“

Jestli doufala, že tím starce ukonejší, spletla se. Příliš pozdě si vzpomněla, že ti dva se odjakživa hádají.

„Co tady má Carmela co pohledávat?“ vykřikl a prudce dupl.

„Dej pokoj, Lorenzo!“ napomenula ho Tess a ukázala na miminko, které přestalo pít a hlasitě se rozplakalo. „Laskavě tady nevykřikuj! Podívej, vyděsil jsi ho!“

Teprve teď jako by si Lorenzo Rivalecca všiml Nathalie a kojence na gauči. Jeho tvář okamžitě zjihla.

„Opravdu? To jsem nechtěl.“

Nathalie se na Lorenza široce usmívala. Skutečnost, že ten starý bručoun je Angelin otec a díky tomu pradědeček jejího miminka, měla zůstat tajemstvím, do něhož byla kromě nich zasvěcená jenom Tess. Právě Tess a Angelina matka Rita trávily před téměř padesáti roky léto ve Venetu jako pomocnice při sklizni vína, a při té příležitosti se Rita zamilovala do Lorenza. On dodnes tvrdil, že byla jeho životní láskou, ale po ostré hádce se ti dva rozešli. Až doma v Německu Rita zjistila, že je těhotná. Místo aby překonala svou hrdost a vrátila se do Itálie, provdala se za svého dávného ctitele a přiměla Tess ke slibu, že Angele nikdy neprozradí, kdo je jejím pravým otcem. Teprve když Angela před rokem koupila od Lorenza Rivaleccy Dům hedvábí, bylo tajemství odhaleno. Z ohledu na rodinu ženy, se kterou se Lorenzo po Ritině odchodu oženil, o svých příbuzenských vztazích pomlčeli. Lela Sartoriová, dřívější majitelka Domu hedvábí, mezitím také zemřela. A s významným pohledem na Faniu, která právě přinášela talíř s vlastnoručně vyrobenými ravioli, připomněla Angela svému otci, že by nebylo dobré právě teď s tajemstvím vyrukovat.

„Doufám, že se bude jmenovat Lorenzo,“ pronesl stařec s dojatým pohledem na malou lidskou bytost, která se už zase nenasytně krmila.

Nathalie zavrtěla hlavou. „Jmenuje se Peter,“ řekla a nabrala na vidličku pár ravioli. „Jako můj táta. Ale o druhém jméně se dá ještě uvažovat.“ Lorenzo se spustil na konec gauče, takže Nathalie musela rychle skrčit nohy, aby na nich nepřistál. Malý Peter přestal pít a zdálo se, že si se zájmem prohlíží svého pradědu. „Chceš si ho pochovat?“ zeptala se Nathalie.

Zvedla opatrně nemluvně a něžně je poklepala po zádech, aby si odříhlo. Pak je podávala starci.

Ten zvedl ruce v obranném gestu. „No, grazie!“ vykřikl polekaně. „Ještě by mi poslintal košili.“

Nathalie se zasmála, ale hned bolestně stáhla tvář. „Zatraceně,“ vyrazila ze sebe a přitiskla si ruku k podbřišku. „Jak dlouho to ještě bude bolet?“

„Moc dlouho ne,“ uklidnila ji Angela.

A zase jednou žasla nad tím, jak moc se její dcera podobá Lorenzovi. Podoba byla sice patrná až na druhý nebo třetí pohled, protože Nathalie byla ve svých dvaceti letech, s dlouhými kaštanovými vlasy, překrásná mladá žena, zatímco Lorenzo se nejen kvůli svému vysokému věku, nýbrž i zásluhou nerudného charakteru, podobal spíš rozcuchanému jestřábovi, ale přesto měli oba tytéž fascinující tmavě zelené oči a ve chvílích štěstí, jako právě teď, bylo patrné, že Lorenzo Rivalecca býval kdysi mimořádně pohledný muž.

„Peter Lorenzo… a jak dál?“ Rivalecca pozoroval svou vnučku lstivým pohledem.

„Samozřejmě Steeger,“ odpověděla Nathalie.

„Pietro Lorenzo Rivalecca by taky nebylo špatné,“ namítl stařec tiše, zatímco jeho jestřábí očka sledovala Faniu do kuchyně.

„Jak to?“ zeptala se jeho vnučka a mrkla na něj. „Máš v úmyslu se se mnou oženit?“

Všichni se zasmáli, jenom Lorenzo zůstal vážný. „Ne, ty hlupáčku,“ zavrtěl nespokojeně hlavou. „Ale mohl bych tvoji matku adoptovat.“

„A k čemu by to bylo dobré?“ zajímalo Angelu. Pomalu začínala chápat, že její otec mluví vážně, zatímco dcera se ještě pořád baví. „I tak jsme rodina,“ řekla tiše a položila starému muži ruku na paži.

„Ale to byl jenom žert,“ odpověděl stroze a setřásl ji.

Angela vydechla. Tohle byl opět starý Rivalecca, kterému ani v duchu ještě pořád nedokázala říkat táto. Pětačtyřicet let jejího života naplňoval tuhle roli jiný muž, přestože zemřel nedlouho po jejích desátých narozeninách. Angela vzdychla. Dodnes se snažila porozumět tomu, proč jí matka nikdy neřekla pravdu. Což jí připomnělo, že otec malého Petera také netuší, že má syna.

„Takže… má tenhle malý mužíček všechno, co má mít?“ zeptal se Rivalecca zpříma a ukázal na miminko.

„Ano, všechno,“ potvrdila Nathalie vážně. Stáhla ústa a trochu se ušklíbla. „Chceš se o tom přesvědčit?“ Začala se zvedat. „Pojď, pomůžeš mi s přebalováním!“

„Nonononono,“ bránil se Rivalecca a odmítavě šermoval dlouhýma hubenýma rukama. „To jsou affari di donne. Ženské záležitosti. S tím nechci mít nic společného.“

Vyskočil z gauče. Také Nathalie se těžce zvedla s dítětem v náručí.

„Ještě jsi mi ani neřekl, jak se ti líbí,“ řekla a podržela dědečkovi dítě na očích. „Není překrásný?“

Rivalecca zíral do malého, ještě trochu vrásčitého a skvrnitého obličejíčku.

„No, já nevím,“ odpověděl po chvíli. „Překrásný bych asi neřekl. Ale je pěkný… no prostě… je to zatracený zázrak. Nebo ne?“

Pak udělal něco, co se ještě nikdy nestalo. Políbil Nathalii do vlasů. A sice tak letmo, že by si toho Angela vůbec nevšimla, kdyby náhodou přesně v tu chvíli mrkla.

Angela držela miminko v náručí, když se Nathalie sprchovala a pak spořádala velký talíř ravioli. Ospalý pohled malého človíčka se opakovaně zastavoval na její tváři. Slyšela se, jak mu šeptá něžná slovíčka, a musela se ovládat, aby vnoučka pořád nelíbala. Naplňoval ji pocit zcela nového druhu lásky a vděčnosti, až se jí zdálo, že to neunese. Ale netrvalo dlouho a dětská tvářička se bolestně stáhla. Chlapeček vyrazil několik žalostných zvuků a pak se pronikavě rozkřičel.

„Já už jdu!“ zasténala Nathalie a strčila do pusy poslední masovou taštičku. „Takhle to teď bude čtyřiadvacet hodin denně, že?“

„Je to tak, zlato.“ Angela vstala. „Jdu ještě naproti do tkalcovny. Fanio, je v ledničce prosecco?“

„Pro jistotu jsem tam postavila pět lahví,“ zněla odpověď.

„Jak prozíravé!“ Tess se k nim se smíchem přidružila. „Je vidět, že jsi neteř mojí Emilie.“ Tahle chvála vehnala Fanie červeň do tváří. „Zatím ale zůstanu u tvé dcery.“ Drobná stará dáma objala Angelu a láskyplně ji k sobě přitiskla.

Slova nebyla nutná, rozuměly si i bez nich.

* * *

„Jak se bude dítě jmenovat?“

Angela měla krátký proslov, v němž poděkovala svým spolupracovnicím za jejich nasazení. Pak pronesla přípitek na Nathalii a chlapečka, a všichni zvedli sklenky. Od té chvíle především ženy nezajímalo nic jiného než tahle otázka.

„Myslím,“ navrhl Stefano, „že chlapec se narodil v den svatého Colombana, navíc v den, kdy sněžilo. Colombano je tedy trochu vzácné jméno, ale…“

„Ty ses zbláznil,“ zavrčela Carmela, která k Angelině radosti seděla s ostatními v tkalcovně s pažemi zkříženými na obou holích. „Žádný soudný člověk přece dneska nepojmenuje dítě po bláznivém mnichovi, který je navíc patronem motorkářů…“

„Ne, to je absolutní nesmysl!“ vykřikla Fioretta, a Anna souhlasně přikyvovala.

„Nepřipadá v úvahu,“ ujistila všechny i Nola, a Orsolina do svého muže láskyplně dloubla.

„Nathalie chce svého synka pojmenovat po svém otci Peterovi,“ oznámila Angela, když konečně nastal klid.

„Peter?“ Orsolina vypadala bezradně. „Aha, vy myslíte Pietro?“

„No, ano,“ přikývla Angela pobaveně. „To je italská verze.“

Všimla si prázdných sklenek, nalila všem znovu a pak jim dala pro zbytek dne volno.

„Tak tedy pozvedáme sklenky podruhé,“ ozval se Nicola, který se přistěhoval z Neapole teprve před několika týdny. „Na Pietrina a jeho překrásnou matku!“

„Alla salute di Pietrino e sua bellissima madre,“ opakovali ostatní nadšeně.

Jenom Anna mlčela a vrhla na atraktivního kolegu teskný pohled. Každý věděl, že je do něj po uši zamilovaná. Pouze Nicola si toho zřejmě ještě nevšiml.

* * *

„Doufám, že se na mě nebudeš zlobit.“ Tess působila provinile, když se Angela vrátila do svého bytu.

„Máma určitě nebude proti.“ Nathalie ležela vyčerpaně na gauči s dítětem u prsu. „Fania mi nabídla, že příštích pár týdnů zůstane u mě a malého. Aby mi pomohla…“

„Jako jsem to dělala u své sestry,“ doplnila Fania. „Rosina porodila před dvěma lety děvčátko. Bydlela jsem u ní a dělala, co bylo třeba. Přebalovala jsem, když byla unavená. Nosila jsem jí malou, když měla hlad. Koupala jsem ji a později, když trochu povyrostla, jsem s ní chodila ven, aby si sestra mohla odpočinout. U nás v rodině je to zvykem.“ Fanie zářily oči. „A… hrozně ráda bych to dělala i teď. Samozřejmě, když mi to dovolíte.“

„Na tohle je ale můj pokoj moc malý,“ vysvětlovala Nathalie. „A Tess nám nabídla, že se můžeme přestěhovat k ní…“

„To je dobrý nápad,“ pronesla Angela pevně.

Určitě. Nejradši by sice měla svou dceru neustále kolem sebe, ale Nathalie nemohla její obývák okupovat moc dlouho. Nesmí být egoistická.

„Pokoj pro hosty ve věži je ideální,“ dodala Tess tiše.

Angela znala přítelkyni natolik dobře, aby pochopila, proč má špatné svědomí. Ale chtěla jenom pomoct.

„Máš naprostou pravdu.“ Myslela na oba prostorné, vzájemně propojené pokoje a koupelnu ve ville Serena. A na fantastickou vyhlídku z věže. „To je úplně ideální,“ dodala. „Jenom si kvůli mně nedělejte starosti. Vždyť jsem u vás za pět minut. Důležité je jedině to, aby bylo dobře tobě a Peterovi. Kdy se chcete přestěhovat?“

„Zítra,“ řekla Nathalie, které už se skoro zavíraly oči. „Hned potom, co přihlásíme malého na radnici. To mi připomněla Tess…“

„Je to ryzí formalita,“ dodala Tess. „Půjdu s ní a postarám se, aby všechno proběhlo řádně.“

Malý Peter usnul během pití. Fania ho obratně vzala Nathalii z náruče a procházela se s ním, dokud si neodříhl. Pak ho položila do kolébky na kolečkách, kterou spolu s Tess přinesly z Nathaliina pokoje.

„Tak zítra,“ opakovala Angela a vstala.

I ona byla najednou hrozně unavená. To tedy byl den! Ráno napadl sníh. A o něco později spatřil světlo světa její vnuk.

„Ale…“ Fania stála před ní a zdálo se, že má ještě něco na srdci. „Kdo se postará o vás, signora? Tetě Emilii se to nebude líbit.“

„Tak se u mě prostě každý den na pár hodin zastavíš a uděláš to nejnutnější v domácnosti,“ navrhla Angela.

„Přesně. A na jídlo budeš chodit k nám, Angelo,“ dodala Tess a zvedla se. „Už jsem ti to nabízela tisíckrát. Ale když teď budu mít tvou dceru a vnuka jako rukojmí…“ Zamrkala a Angela jí vrátila úsměv.

„Je to tak. V pořádku, Fanio. Kromě toho to není navěky. Děkuju, že se chceš o ty dva postarat.“

Nastal klid. Nathalie a chlapeček usnuli hlubokým spánkem. Bylo teprve šest hodin večer, ale Angela se odsunula do své ložnice, protože až moc dobře věděla, jak krátké jsou tyhle fáze osvěžení pro mladou matku. Je uklidňující, že se Fania chce o ty dva postarat, pomyslela si, zatímco hledala Vittoriovo číslo.

„Ciao, bellissima,“ pozdravil ji v dobré náladě. „Jsem právě na letišti. Co bys řekla tomu, kdybych se ještě teď zastavil u tebe?“

„To by bylo nádherné.“ Angela se zhluboka nadechla. „Tedy za předpokladu, že ti nebude vadit, že strávíš noc s babičkou.“

Na druhé straně bylo chvíli ticho.

„Ne! Dítě už je na světě? Ale mělo přece…“

„Ano, to jsme si mysleli všichni. A pak se narodilo během hodiny. Naprosto nás překvapilo.“

„Dio mio! A co ti dva… Tedy, šlo všechno dobře?“ Jeho hlas zněl ustaraně.

„Všechno v naprostém pořádku,“ odpověděla Angela a znovu pocítila úlevu, která se dostavila nejpozději po prohlídce na klinice. „Matka a dítě jsou zdraví. Ale bylo to tedy vzrušení, to ti povím!“

„To si umím představit. Tedy vlastně chci říct NE, vůbec si to neumím představit. Musíš mi všechno dopodrobna vylíčit. Kde jsou teď Nathalie a její miminko?“

„V mém obýváku.“ Angela slyšela Vittoriův tichý smích a milovala ho za to. „Takže projdi nahoru bytem pro hosty, abys je nerušil.“

O hodinu později zaslechla jeho tiché kroky na schodech z dolního bytu. Otevřela dveře a v příští chvíli ležela v jeho náruči. Vášnivě se políbili jako pokaždé, když se pár dní neviděli, protože Vittorio žil a pracoval v Benátkách.

„Ty jsi naprosto jistě nejkrásnější babička na celém světě,“ zašeptal jí, když se od sebe odtrhli. „Auguri! Moc ti blahopřeju. Úplně jsem se zapomněl zeptat, co to vlastně je.“

„Chlapec,“ odpověděla Angela. „Nathalie ho chce pojmenovat po svém otci. Ale obávám se, že tady z něj bude okamžitě Pietrino.“

Vittorio se zasmál a Angela se znovu zamilovala do jeho jiskřivých tmavohnědých očí, blýskavě bílých zubů a dolíčků v koutcích jeho úst. Husté, stříbrnými nitkami protkané vlasy měl jako obvykle volně sčesané dozadu. Teď mu pár kadeří spadlo do čela a ona mu je něžně shrnula stranou.

„Chci slyšet všechno do detailu,“ prohlásil a z kapsy své prošívané bundy vytáhl láhev vína. „Protože jsem si nebyl jistý, zda máme přístup do kuchyně, trochu jsem cestou nakoupil.“ Z náprsní kapsy vyčaroval otvírák.

„Grandiózní!“ zasmála se Angela. „V letní kuchyni v přízemí najdeš skleničky a určitě ještě balíček slaných keksů nebo ořechy. Máš hlad?“

Místo odpovědi Vittorio znovu sáhl do kapsy a vytáhl dva zabalené panini.

„Ecco,“ usmál se. „Prosciutto pro mě a formaggio pro tebe – jako vždycky. Provolone. Va bene?“

„Ty jsi prostě úžasný,“ vypravila ze sebe dojatě a znovu mu položila paže kolem krku.

Když se pohodlně uvelebili v posteli, vyprávěla mu o dnešním památném dopoledni. Vittorio zapomněl ukusovat ze svého panini a s otevřenou pusou poslouchal, když líčila poslední minuty před porodem.

„Madre mia,“ vydechl, když skončila. „Chudák děvče. Ale možná je to lepší než ležet dlouhé hodiny na porodním sále. Nemám ponětí. My muži nemáme nárok mít na tyhle věci nějaký názor.“

„Naštěstí se objevila Carmela,“ pokračovala Angela a napila se vína. „Vnesla sem najednou klid a jistotu.“ Zamyšleně zavrtěla hlavou. „Přitom bych to do ní nikdy neřekla.“

„Proč ne?“

„Ona je… tak popudlivá a nějak nevypočitatelná,“ pokusila se to Angela vysvětlit. Ale je to opravdu tak?

„Lidé v jejím věku mají za sebou leccos,“ namítl Vittorio shovívavě. „Kdoví, co způsobilo tu její popudlivost.“

„Máš pravdu,“ řekla a přivinula se k němu.

„Ano, se staršími problematickými dámami mám své zkušenosti,“ ušklíbl se.

Zvedla oči. Něco v jeho hlase ji přimělo, aby zpozorněla.

„Jak se má matka?“ zeptala se.

„Právě jsem ji odvezl na letiště,“ odpověděl.

„Letí do Říma za svým bratrem?“

„Ne, do New Yorku.“

Angela se napřímila. „Do New Yorku? Myslela jsem, že Američany pohrdá.“

Vittorio se zasmál. „Chce navštívit Amadea,“ vysvětloval. „Prý už vnuka dlouho neviděla.“

Amadeo byl Vittoriův syn z prvního manželství. Angela toho mladého muže zatím neznala. Proč se Costanza zrovna teď vydává na tak dalekou cestu?

„A myslíš, že je to jediný důvod?“

Pokrčil rameny. „Moje matka je pro mě kniha sedmi pečetí. Nikdo to neví líp než ty. Ale nebudeme mluvit o ní,“ navrhl a přitáhl ji blíž k sobě. „Jsem zvědavý, kdy ze mě udělá můj syn dědečka.“

„Tobě se po něm nestýská?“

Vittorio váhal s odpovědí. „Ano, samozřejmě,“ ujistil ji nakonec. „Ale dobře si pamatuju, jaký jsem byl v jeho věku. Chtěl jsem jen jedno – pryč z domova a co nejdál. Proto mu nechávám svobodu. Je mi milejší, aby se vrátil, až po mně zatouží, ne obráceně.“

Jak je rozumný, pomyslela si Angela. A pocítila úlevu, že si tak dobře sednou s Nathalií.

2

Plány

„Já nevím, co mám dělat!“ Tiziana se dívala na Angelu krásnýma velikýma očima, v nichž se leskly slzy. „Netušíš, jak moc tobě a Vittoriovi závidím. Od vašeho zasnoubení se Costanza zřejmě smířila s tím, že se vezmete, ne? A koukni na moje rodiče!“ Mladá architektka se překlonila. „Vyhlásili mi válku. Chtějí, abych zasnoubení se Solomonem zrušila.“

„Jsi přece dospělá,“ namítla Angela. „A můžeš se vdát, za koho chceš.“

„Máš pravdu.“ Tiziana vzdychla. „Ale bohužel jenom teoreticky.“ Znovu se jí v očích zaleskly slzy. „Jen kdybych nebyla tak rodinný typ. To pomyšlení, že už nebudu moct domů, neuvidím tátu…“ Hlas jí vypověděl službu.

„Chápu,“ zamumlala Angela. „To by bylo hrozné.“

Vlastně nevěděla, co má Tizianě poradit. Mladá architektka se tajně zasnoubila se sympatickým newyorským právníkem, Američanem židovského původu, což Tizianini rodiče prostě nechtěli akceptovat. Také Angelu téměř připravily o rozum intriky Vittoriovy matky. Její životní druh totiž stejně jako Tiziana pocházel ze starého italského šlechtického rodu. Fontariniové měli už v 11. století v rodině benátského dóžete. A Tizianin rod byl snad ještě starší. Vittoria tohle naštěstí vůbec nezajímalo. Stará šlechta byla v Itálii už dlouhé roky oficiálně zrušena, ale ve vlastních kruzích považovali potomci knížat a vévodů stále ještě za důležité dbát na tituly a staré tradice. Kromě toho přísně dohlíželi na to, aby se mladí lidé z jejich kruhů brali jenom mezi sebou.

Vittoriova matka dělala všechno pro to, aby jejich vztah zničila. Nepodařilo se jí to a Angela dnes nosila prsten s drahocenným rubínem, který byl už po staletí vyhrazený snoubenkám a manželkám dědiců rodu. Tiziana sice měla pocit, že principessa Costanza Fontariniová svou budoucí snachu už přijala, ale Angela se měla neustále na pozoru.

Vittorio se naštěstí od té doby téměř vymanil z vlivu své matky, ale pro Tizianu, přestože jí bylo už pětatřicet, to zjevně bylo obtížnější. Teď tu seděla na gauči s dlouhýma nohama složenýma pod sebou, a navzdory uplakaným očím krásná jako topmodelka, a Angele jí bylo upřímně líto.

„Nechceš navštívit Nathalii?“ zeptala se, aby změnila téma.

„Ano, jistě, con piacere! Kde je?“

„Přesunula se s Faniou do villy Serena,“ odpověděla jí Angela, zatímco vstávaly. „Z mojí hospodyně se vyklubala fantastická chůva.“

Byla opravdu radost navštívit obě mladé ženy a dítě, což Angela dělala denně, a někdy dokonce víckrát. Její dcera se v uplynulých deseti dnech zotavila, přestože Pietrino chtěl kojit každou hodinu. „U Tess je dost místa, mají pro sebe celé patro,“ vykládala Tizianě, když vyšly z Domu hedvábí a vydaly se nahoru k Piazza della Libertà.

Staré město zářilo vánoční výzdobou. Nad ulicemi byly upevněné ohromné kovové hvězdy a sobi se spoustou žárovek. Pro Angelu bylo ale příliš teplo, než aby mohla naplno prožívat předvánoční atmosféru. Před barem hotelu Duse se jako obvykle před večeří shromáždila skupina lidí, kteří si s aperitivem v ruce vyměňovali novinky. Angela zamávala na zdejšího baristu Fausta a vzápětí zabočily do strmé uličky vedoucí k Tessině ville.

Zazvonily u kované brány, a když se se zabzučením otevřela, vzpomněla si Angela na den, kdy sem vstupovala poprvé, na krátkou dovolenou, jak si představovala. Byla tenkrát naprosto vyčerpaná po dvou letech, kdy se starala o svého těžce nemocného muže. Staré růže v přední zahradě stále ještě předváděly několik nádherných květů. Sníh v den Pietrinova narození vydržel jen pár hodin. Teď v prvních prosincových dnech se zase ukázalo slunce, jako by chtělo přeskočit zimu a navázat přímo jarem.

„Tohle městečko je plné překvapení,“ říkala právě Tiziana a školeným okem architektky pozorovala villu. „Tam uprostřed, to je určitě stará obranná věž,“ podivila se. „A villa byla později postavena kolem ní, vero?“

„Naprosto přesně. Minulý rok jsme tady trochu sanovali.“ Angela ukázala na praktickou a zároveň elegantní rampu z přírodního kamene, která vedla ke vstupní hale místo bývalých schodů. „Tess musela na operaci kolena, a to byl důvod k úpravám bydlení pro staršího člověka. Od té doby, co má budova výtah, nemusí už nahoru po strmých schodech. Miluje tu věž, tam se zdržuje nejvíc. Kromě toho jsem nechala zrenovovat koupelny a ještě leccos jiného.“

„Tys řídila tu přestavbu?“ Tiziana jako by se na ni najednou dívala jinýma očima.

„Vlastně ano, s pomocí jednoho zdejšího architekta,“ odpověděla Angela.

„Přesto, něco takového není maličkost,“ poznamenala obdivně Tiziana. „Ta rampa vypadá skvěle. Moderní, a přesto perfektně zabudovaná do historické architektury. Tu jsi navrhla ty?“

Angela přikývla, ne bez hrdosti.

„V mém předchozím životě, jestli se to tak dá říct, jsem pracovala ve stavební firmě svého zemřelého muže. Takže to pro mě nebylo tak obtížné.“

„To jsem nevěděla… Tedy, myslím, že jsi už byla vdaná…“ Tiziana jí věnovala soucitný pohled. „Stejně jako Vittorio,“ dodala tiše. „Bylo to hrozné, když Sofia měla tu nehodu.“

Na to Angela neměla odpověď. Stály před villou na slunci, ve větvích stromů cvrlikali ptáci. Voněl tu prastarý cedr, jehož větve zakrývaly část střechy, a najednou jako by se zastavil čas. V tom okamžiku si Angela znovu uvědomila, jak dobrý je život, který ji po osudové ráně zavedl právě sem a obdaroval ji novou láskou. Život jde dál, řekl jí Peter krátce před svou smrtí. A teď jejich dcera porodila malého chlapečka jménem Peter…

„Tak pojďte konečně dovnitř!“

Tess stála v otevřených dveřích domu a dívala se na ně s úsměvem. Její stříbřitě šedé vlasy, které měla zastřižené do krátkého mikáda, se leskly v zimním slunci a kobaltově modré oči jiskřily radostí.

„Viděla jsem vás oknem. Jdete přesně k večeři. To je krásné překvapení, Tiziano! Nevěděla jsem, že jsi v Asenze.“

„Přijela jsem si konečně prohlédnout Dům hedvábí.“ Tiziana pozdravila Tess v Itálii obvyklým polibkem na obě tváře. Znala starou dámu právě z oné památné oslavy narozenin Costanzy Fontariniové, kdy bylo odhaleno její tajné zasnoubení se Solomonem Goldsteinem. Ohromný skandál, ze kterého se její rodina zjevně ještě nevzpamatovala. „Nejdeme nevhod?“ zeptala se Tiziana rozpačitě. „Běžně takhle bez ohlášení nevpadám k lidem v době večeře…“

„Blablabla,“ usmála se Tess a pozvala je dovnitř. „Emilio!“ zavolala, a vzápětí se otevřely dveře, z nichž zavanula lahodná vůně pečeného masa a rozmarýnu. „Máme další dva hosty,“ vysvětlila baculaté hospodyni, jejíž tvář se radostně rozzářila.

„Benissimo!“ vykřikla. „Signora Angela, měla jsem dneska pocit, že se tu ještě zastavíte. Proto jsem strčila do trouby celou kýtu. Benvenuta, signorina,“ otočila se k Tizianě. „Doufám, že máte ráda jehněčí.“

„K smrti ráda!“

„Perfetto. Ale teď se musím podívat na to jídlo.“ A zmizela v kuchyni.

„Taková srdečná žena!“ Tiziana byla viditelně uchvácená přátelským přijetím. „Jak to děláš, Tesso? Moje matka má vždycky jenom mrzuté a neschopné domácí zaměstnance.“

„No,“ neodpustila si hostitelka s mírným úsměvem, „aniž bych se tvé matky chtěla dotknout – záleží vždycky na tom, jak se s lidmi zachází. Emilia a její syn Gianni patří k rodině. Radosti i strasti sdílíme společně. Stručně řečeno – zacházím s nimi jako se sobě rovnými.“

Tiziana hluboce vzdychla. „To by moji matku v životě nenapadlo.“

„Emiliina neteř Fania je taky takové zlatíčko,“ dodala Angela s vědomím, že hospodyně za přivřenými dveřmi kuchyně sleduje jejich rozhovor, protože při všech svých dobrých vlastnostech byla ztělesněním zvědavosti. „Jak to umí s Nathalií a miminkem – lepší chůvu bychom nenašly.“

„Kde je Nathalie?“

„Ve věži,“ odpověděla Tess a kráčela napřed k výtahu.

„Můžeme tam jen tak vpadnout?“

„Ale ano. Fania udržuje chaos v mezích,“ usmála se Tess shovívavě, zatímco se vezly výtahem do části pro hosty.

Nahoře Angela zaklepala na dveře, a když uslyšela Nathaliino veselé „dále!“, otevřela dveře.

Okamžitě je obklopila nezaměnitelná vůně novorozence, mateřského mléka a dětského zásypu. Mísila se do ní i neznámá kořeněná součást, kterou Angela nedokázala zařadit.

„Vedu návštěvu,“ oznámila. „Doufám, že nerušíme.“

„Tizi!“ vykřikla Nathalie radostně a vstala z kytičkovaného ušáku, který sem Gianni přivlekl z dolního salonu, aby měla pohodlí při kojení. Dítě v jejím náručí bylo zabalené do šálu, z něhož koukaly jenom ručky a hlava. „To je krásné překvapení! Tohle je Fania,“ představila svou novou přítelkyni. „Nevím, co bych si bez ní počala.“ Fania zčervenala radostí a rozpaky. „A tohle je Tiziana, vynikající architektka, můj velký vzor.“

Chlapeček se začal hlasitě ozývat. Nathalie mu věnovala láskyplný pohled. „Smím ti představit svého syna, Tizi? Jmenuje se Peter, ale všichni mu říkají Pietrino. Není úžasný?“

„Je prostě kouzelný,“ opáčila architektka s úsměvem a pozorovala chlapečka, který se na ni díval s široce otevřenýma očima i pusou. „Smím si ho pochovat?“

„Samozřejmě.“ Nathalie jí opatrně položila dítě do náruče. Tiziana ho mírně kolébala a mlaskala, což se miminku zřejmě líbilo. Máchalo ručkama, a když se Tiziana jemně dotkla malé dlaně, sevřela se kolem jejího prstu. „Podívejte!“ vykřikla nadšeně. „On mě drží! Myslím, že mě má rád.“

Ženy se smály a nesnažily se Tizianě vysvětlit, že malé děti v útlém věku takhle reagují, kdykoliv se někdo dotkne jejich dlaně. Fania rychle sklidila pár oděvů z gauče a s Angelinou pomocí přitáhla jedno klubové křeslo, aby bylo místo pro všechny. Vtom se otevřely dveře a Gianni přinášel tác s karafou sherry a sklenkami.

„Matka měla pocit, že byste si tady nahoře možná daly aperitiv,“ řekl a postavil tác na stůl. „Jídlo bude hotové za dvacet minut.“

„Skvělý nápad. Děkujeme!“

Tess vytáhla skleněný špunt z broušené karafy a naplnila sklenky pro Angelu, Tizianu a sebe. Nathalie a Fania dostaly lahodný nealkoholický sprizz.

Angela se opřela v křesle a dívala se na svou dceru, která líčila návštěvě dramatický porod. „Všichni tvrdili, že porod trvá celou věčnost,“ říkala právě. „Můj drobeček na to měl zřejmě jiný názor. Byl tady během hodiny, že, mami?“

„Nedívala jsem se na hodiny,“ přiznala Angela. „Na to vůbec nebyl čas.“

„To je pravda,“ zasmála se Nathalie. Pak zvážněla a vyprávěla o Carmele a jejích kouzelných rukou. „Ona je hrozně stará, víš. Nejmíň osmdesát let.“

„Je jí sedmdesát osm,“ opravila ji Angela.

„Její ruce vypadají jako pařáty,“ pokračovala Nathalie bez přerušení. „Ale když mě masírovala tím olejem, šlo to najednou mnohem snáz.“

Zamyšleně si vzala dítě od Tiziany, protože Pietrino začal kňourat. Vyhrnula si svetr, rozepnula podprsenku a přiložila ho k prsu. Všechno to dělala s takovou samozřejmostí, že Angela přímo žasla.

„A jak je ti teď?“ chtěla vědět Tiziana. „Nikdy jsem neslyšela o tak rychlém porodu. Máš ještě bolesti?“

„To si piš.“ Nathalie protáhla obličej. „Ale masíruju si břicho každý den Carmeliným olejem a mám pocit, že opravdu pomáhá, aby se ta extrémně napjatá pokožka vrátila do původní podoby.“

„Ty máš ještě ten olej?“

„Ano, mami.“ Nathalie se na ni podívala s úsměvem. „Carmela mi poslala po Maddaleně celou lahvičku. Není to od ní milé?“ Proto to tady voní po bylinkách, pomyslela si Angela. Nathalie se znovu otočila k Tizianě a najednou působila nezvykle plaše. „Chtěla jsem se tě na něco zeptat,“ začala a vrhla na architektku nejistý pohled. „Ale musíš mě bezpodmínečně odmítnout, kdyby se ti nechtělo, slibuješ?“

„O co jde?“ Tiziana se na ni dívala s neskrývanou srdečností a současně s jistou zvědavostí.

„Chtěla jsem se tě zeptat, jestli bys nešla Peterovi za kmotru.“ Nathalie zčervenala a kousla se do rtu.

Tiziana se rozzářila. „Ty bys mě chtěla jako madrina? Opravdu?“ Vyskočila a vtiskla Nathalii dva zvučné polibky na tváře. „Ze srdce ráda! Je to pro mě čest!“

Tizianiny dlouhé černé vlasy se snesly na tvářičku miminka jako závoj, takže začalo křičet. Ale jeho temperamentní budoucí kmotra i chlapečka zlíbala na čelo, takže ihned zapomněl na pláč a fascinovaně hleděl do její krásné tváře.

Při jídle, které musela Nathalie ještě jednou přerušit kvůli kojení, se bavily o nejnovějších stavebních projektech mladé architektky.

„Momentálně pracuju na jednom soutěžním návrhu,“ prohodila a Nathalie se zájmem zvedla hlavu. „Jde o veřejnou knihovnu v jednom předměstském obvodu Říma.“ Ochutnala Emiliinu jehněčí pečeni a s požitkem zavřela oči. „To jehněčí je vynikající,“ prohlásila, když kuchařka přinesla zapečenou polentu, kterou měla v oblibě Nathalie. „Nemám tušení, jak se člověk naučí tak skvěle vařit, Emilio. To je pro mě záhada!“ Žena polichoceně poděkovala a položila hostu na talíř další mimořádně jemný kousek masa.

„Povídej o té soutěži,“ požádala Nathalie, která taky chtěla být architektkou.

„Moje matka je rodilá Římanka,“ pokračovala Tiziana, „a zapojila pár známých. Takže vím, kdo sedí v porotě.“ Aha, tak je to, pomyslela si Angela, zatímco Tiziana vyjmenovávala řadu mezinárodně uznávaných veličin. Tizianino opěvované rodinné zázemí s sebou samozřejmě neslo profesní výhody. „Můj návrh bude obsahovat kromě půjčovny a obvyklých čtenářských sálů i místa pro kulturní setkání,“ vykládala. „Ta městská část patří k sociálně výbušným ohniskům, a proto musí knihovna plnit i jiné úkoly, hlavně pro mládež.“

„O tom jsem jako dítě vždycky snila,“ ozvala se Fania a hned zčervenala až ke kořínkům vlasů, když se k ní všichni obrátili.

„Ano, taková místa můžou člověku změnit celý život,“ poznamenala Tiziana zamyšleně a rozproudil se vzrušený hovor, jehož se živě účastnila i Tess.