STÖRST AV ALLT

Copyright © Malin Persson Giolito 2016

Published by agreement with Ahlander Agency

All rights reserved

Translation © Helena Matochová, 2017, 2023

ISBN 978-80-242-8749-2

Učebna

U levé řady lavic leží Dennis, jako vždycky má na sobě reklamní tričko, levné džíny ze supermarketu a nezavázané tenisky. Dennis je z Ugandy. Tvrdí, že je mu sedmnáct, ale vypadá jako obtloustlý pětadvacátník. Dělá učňovský obor a bydlí v Sollentuně na ubytovně pro takové, jako je on. Vedle něj skončil Samir. Se Samirem chodíme do stejné třídy, protože se mu povedlo dostat na speciální studijní program mezinárodní ekonomie a společenských věd.

U katedry leží Christer, třídní učitel a samozvaný spasitel světa. Převrhl se mu hrnek a na kalhoty mu kape káva. Ani ne o dva metry dál sedí pod oknem Amanda, opřená o topení. Před pár minutami byla samý kašmír, bílé zlato a sandály. Diamantové náušnice, které dostala, když nás biřmovali, se ještě blyští ve světle slunce na počátku léta. Teď by člověk řekl, že je celá od bláta. Já dřepím na podlaze uprostřed třídy. Na klíně mi leží Sebastian, syn Claese Fagermana, největšího boháče ve Švédsku.

Lidi v téhle učebně se k sobě nehodí. Takoví jako my se většinou ani nestýkají. Možná tak na peronu v metru, když stávkují taxikáři, nebo v jídelním voze ve vlaku, ale ne ve školní třídě.

Páchne to tu po zkažených vejcích. Vzduch je šedý a zamlžený střelným prachem. Všichni kromě mě jsou postřílení. Já nemám ani škrábanec.

Hlavní líčení ve věci B 147 66

Státní zástupce a další versus Maria Norbergová

První týden soudního jednání, pondělí

1.

Když jsem poprvé uviděla soudní síň, byla jsem zklamaná. Byla jsem tam na exkurzi se školou a samozřejmě mi bylo jasné, že soudci nejsou kostnatí dědci v kudrnatých parukách a pláštích a že obžalovaný nebude blázen v oranžovém mundúru s pěnou u úst a řetězy na kotnících, ale stejně. Místnost se podobala něčemu mezi ordinací a konferenčním sálem. Jeli jsme tam pronajatým autobusem, ve kterém to páchlo žvýkačkami a zpocenýma nohama. Obžalovaný měl lupy a nažehlené kalhoty a prý podváděl na daních. Kromě naší třídy (a samozřejmě Christera) se přišli podívat jen čtyři další lidi. Bylo tam ale tak málo míst, že si Christer musel z chodby přinést židli, aby si měl na co sednout.

Dnes je to jiné. Jsme v největší soudní síni Švédska. Soudci tu sedí na tmavých mahagonových židlích s vysokými sametovými opěrkami. Opěrka prostřední židle je o kus vyšší než ostatní. To je místo hlavního soudce. Říká se mu předseda soudního senátu. Na stole před ním leží kladívko s rukojetí potaženou kůží. Od každého místa trčí vzhůru tenký mikrofon. Obložení na zdech vypadá jako dubové a několik století staré, staré v dobrém smyslu slova. Na podlaze mezi židlemi leží tmavě rudý koberec.

Publikum není nic pro mě. Nikdy jsem nechtěla dělat svatou Lucii ani jsem nechodila do talentových soutěží. Ale dneska je tady plno. A všichni přišli kvůli mně, jsem hlavní atrakce.

Vedle mě sedí mí advokáti z kanceláře Sander & Laestadius. Vím, že Sander & Laestadius zní jako jméno antikvariátu, kde dva upocení teplouši v hedvábných kabátcích pobíhají s petrolejkami a oprašují plesnivé knihy a vycpaná zvířata, ale je to nejlepší švédská advokátní kancelář se specializací na trestní právo. Obyčejní zločinci mívají jednoho nudného obhájce ex offo, můj obhájce ex offo má za zadkem suitu nadrbanejch kravaťáků. Pracují až do rána v děsně luxusních kancelářích na Skeppsbronu, každý má minimálně dva mobily a všichni až na Sandera si myslí, že jsou v americkém seriálu, kde lidi jí čínu z kartonových krabic stylem „jsem děsně busy“. Nikdo z celkem dvaadvaceti zaměstnanců kanceláře Sander & Laestadius se nejmenuje Laestadius. Ten, co se tak jmenoval, umřel na infarkt stylem „jsem děsně busy“.

Dneska jsou tady tři z mých advokátů: Peder Sander, celebrita, a dva jeho kolegové. Mladší z nich je taková holka s ošklivě ostříhanými vlasy a dírou v nose, ale bez piercingu. Asi ho nesmí mít kvůli Sanderovi („to svinstvo musí okamžitě pryč“). Říkám jí Ferdinand. Ferdinand si myslí, že slovo liberální je nadávka a jaderná energie je smrtící nebezpečí. Nosí strašné brýle, protože chce dokázat, že je povznesená nad genderové stereotypy, a mě nesnáší, protože si myslí, že kapitalismus je moje vina. Při našich prvních setkáních se mnou jednala jak s pomatenou módní bloggerkou, která na palubě letadla svírá odjištěný granát. Jistě-jistě! říkala, aniž se na mě odvážila podívat, jistě-jistě! Neměj strach, jsme tu od toho, abychom ti pomohli. Jako bych vyhrožovala, že všechny kolem vyhodím do vzduchu, pokud okamžitě nedostanu svoji biodynamickou rajčatovou šťávu bez ledu.

Druhý pomocný advokát je chlápek kolem čtyřicítky s pivním mozolem, lívancovitým obličejem a úsměvem, kterým říká „mám doma péčko a skladuju ho seřazený podle abecedy v zamčený skříni“. Lívanec má vyholenou hlavu. Táta vždycky říká, že člověku bez účesu se nedá věřit. Ale táta na to určitě nepřišel sám, spíš to má z nějakého filmu. Táta rád trousí hlášky.

Když jsem se prvně setkala s Lívancem, zadíval se mi někam těsně pod klíční kost, zastrčil do pusy ten svůj tlustej jazyk a vyheknul udiveně: Děvče zlatý, jak tohle dopadne, vždyť ty vypadáš na mnohem víc než sedmnáct. Kdyby tam nebyl Sander, určitě by začal funět. Nebo možná slintat. Až by mu sliny tekly na tu jeho moc těsnou vestu od obleku. Neměla jsem sílu ho upozornit, že je mi osmnáct.

Dneska sedí Lívanec nalevo ode mě. Přinesl si aktovku a tašku na kolečkách plnou složek a papírů. Všechno z ní vyndal a složky teď leží na stole před ním. V tašce nechal jen knížku (Make Your Case – Winning is the Only Option) a kartáček na zuby, který vykukuje z malé přihrádky. Za mnou, v první lavici pro publikum, sedí máma a táta.

Když jsem tehdy před dvěma lety a celou věčností byla se školou u soudu, nejdřív jsme měli takovou poradu, abychom „pochopili vážnost“ a „dokázali sledovat dění“. Pochybuju, že nám to pomohlo. Ale „zvládli jsme to“, jak nám na odchodu řekl Christer. Měl z toho trochu strach, bál se, že se začneme hihňat a vytahovat mobily. Myslel si, že tam budeme hrát hry, případně chrápat s bradou na prsou jako znudění poslanci.

Pamatuju si Christerův vážný hlas, kterým nám vysvětloval („heleďte, teďka mě poslouchejte!“), že soud není žádná legrace, protože při něm jsou v sázce lidské životy. Člověk je nevinný, dokud soud nerozhodne o jeho vině. To nám řekl hned několikrát. Když Christer mluvil, opřel se Samir o židli, trochu se zhoupnul a začal přikyvovat tím způsobem, kvůli kterému ho všichni učitelé zbožňovali. Přikyvovat stylem „dokonale ti rozumím“, „jsme na stejné vlně“ a „nemám k tomu co dodat, protože všechno, co řekneš, je tak moudrý“.

Člověk je nevinný, dokud soud nerozhodne o jeho vině. Co je to za divné tvrzení? Buď je člověk nevinný od začátku, anebo to prostě udělal. Že policie, státní zástupce a soudci u toho nebyli, a tak neví, kdo co udělal, snad neznamená, že si to u soudu můžou zpětně vymyslet.

Pamatuju si, že jsem to Christerovi i řekla. Že soudy dělají chyby v jednom kuse. Každou chvíli pustí na svobodu chlapa, co někoho znásilnil. Nahlásit na policii sexuální napadení pomalu ani nemá smysl, protože i když holku vojede půlka uprchlickýho tábora a narve jí mezi nohy celou basu prázdných flašek, nikdo jí to nevěří. Což přitom neznamená, že se to nestalo a ti chlapi se ničeho nedopustili.

„To není tak jednoduché,“ řekl Christer.

Typická učitelská odpověď: „Velmi dobrá otázka…“, „Chápu, co se snažíš říct…“, „Nic není černobílé…“, „To není tak jednoduché…“. Tohle všechno znamená jedinou věc: nemají páru, o čem mluví.

Ale tak fajn. Když je teda těžké zjistit pravdu a odhalit, kdo lže, pokud to nevíte jistě, co uděláte?

Někde jsem četla, že „pravda je to, čemu se rozhodneme věřit“. To zní jako ještě větší pitomost, pokud to vůbec jde. Člověk se jako může rozhodnout, co je pravda a co lež? Ta samá věc může být pravdivá nebo vymyšlená, podle toho, koho se zeptáte? A když někdo, komu důvěřujeme, něco řekne, tak můžeme určit, že to tak je, a „rozhodnout se, že je to pravda“? Jak vůbec někoho taková kravina napadla? Kdyby mi někdo řekl „rozhodl jsem se ti věřit“, hnedka bych to pochopila tak, že je přesvědčený, že lžu, ale hodlá předstírat pravý opak.

Můj advokát Sander většinou působí dojmem, že je mu to všechno jedno. „Jsem na tvojí straně,“ říká jen a tváří se u toho jako mouchy, snězte si mě. Sander není typ, co by dával najevo emoce. Je celý takový uvolněný a má všechno pod kontrolou. Žádné výbuchy. Žádné city. Žádný hlasitý smích. Ten snad neřval, ani když se narodil.

Sander je opak mého táty. Táta má hodně daleko k tomu „cool chlápkovi“ (jeho vlastní výraz), kterým by chtěl být. Ve spaní skřípe zuby, a když kouká na fotbal a zrovna hraje Švédsko, pořád vyskakuje z pohovky. Táta se umí vzteknout, serou ho pedanti z úřadu, soused, když počtvrté za týden špatně zaparkuje, nesrozumitelné smlouvy na odběr elektřiny a telefonní prodejci. Počítače, celníci, děda, gril, komáři, neuklizený sníh na chodníku, Němci ve frontě na vlek a francouzští číšníci. Všechno ho rozhicuje, kvůli všemu hned huláká a řve, mlátí dveřmi a posílá lidi do prdele. Naproti tomu Sander, když je nasranej jak svině, vytočenej až na hranici soudnosti, tak nejviditelnější známka je, že se zamračí a mlaskne. A v tu chvíli se všichni jeho kolegové podělají strachy a začnou koktat a hledat papíry, knížky, cokoli, co by ho mohlo uklidnit. Zhruba tak, jak se chová máma, když táta výjimečně nezuří a je v klidu a zticha.

Sander se na mě nikdy nerozzlobil. Nikdy ho nerozčílilo, že jsem něco řekla, ani nenaštvalo, že jsem něco neřekla, nebo že jsem mu lhala a on mi na to přišel.

„Jsem na tvojí straně, Majo.“ Občas mluví unaveněji než jindy, ale to je všechno. O žádné „pravdě“ se spolu nebavíme.

Většinou mi přijde fajn, že Sandera zajímá jen to, co se policii a státní zástupkyni povedlo dokázat. Nemusím přemýšlet nad tím, jestli se chystá odvést dobrou práci, nebo to přede mnou pouze předstírá. On prostě posbíral všechny mrtvé a všechnu vinu a strach, přepočítal to na čísla, a pokud ta rovnice nebude sedět, tak vyhraje.

A možná že přesně tak se to má dělat. Jedna plus jedna nemůžou být tři. Další otázku, prosím.

Ale mně to samozřejmě nepomůže. Protože prostě buď se něco stalo, nebo ne. Tak to je. A veškeré další okecávání je leda pro filozofy a (zjevně) pro některé právníky. Konstrukce. „To není tak jednoduché…“

Ale já si dobře pamatuju, jak se Christer před tou naší návštěvou soudu snažil, jak vážně chtěl, abychom poslouchali. Člověk je nevinný, dokud soud nerozhodne o jeho vině. Napsal to na tabuli: Základní princip spravedlnosti. (Samir zase přikývl.) Christer nám řekl, ať si to poznamenáme. Opíšeme. (Samir si to poznamenal. I když to rozhodně nepotřeboval.)

Christer miloval všechno, co bylo tak krátké, že se to dalo naučit zpaměti a změnit v otázku. O dva týdny později jsme v testu za správnou odpověď dostali dva body. Proč ne jen jeden? Protože Christer se domníval, že v memorovacích otázkách je vždycky šedá zóna, že člověk může mít skoro pravdu. Jedna plus jedna sice nejsou tři, ale dávám ti napůl za pravdu, protože jsi odpověděl číslem.

U toho soudu jsme s Christerem byli před dvěma lety. Sebastian tam s námi nebyl, ten k nám nastoupil až poslední rok, protože opakoval ročník. Tehdy se mi ve škole celkem líbilo, se spolužáky a učiteli, kteří se v naší třídě různě střídali už od prvního stupně: chemikář Jonas, který mluvil vždycky hrozně potichu, nikdy si nepamatoval, jak se kdo jmenuje, a čekával na autobus s batohem na břiše. Francouzštinářka Marie-Louise s brýlemi a vlasy jako pampelišky, která pořád cucala zbyteček černého bonbonu proti bolení v krku tak usilovně, že měla pusu malinkou jako lesní jahodu. Nakrátko ostříhaná tělocvikářka Frigga s křivkami čerstvě nalakované palubovky, nevyjasněnou pohlavní identitou, píšťalkou kolem krku, oholenými, lesklými mohutnými lýtky, neustále obklopená smradem fuseklí a cizího potu. Roztržitá Malin, odbarvená matikářka, mrzutá ženská, co pořád chodila pozdě, průměrně dva dny v týdnu se házela marod a jako profilovku na Facebooku měla samu sebe, zhruba o dvacet kilo mladší, v trojúhelníkových bikinách.

A Christer Svensson. Angažovaný stylem „sejdeme se před parlamentem a vyjádříme stanovisko“, ordinérní stylem „vepřová kotleta s kaší a hnědou omáčkou“. Ten si myslel, že rockové koncerty zbaví svět válek, utrpení a nemocí, a mluvil takovým tím přemrštěně nadšeným učitelským hlasem, který by měl být zakázaný, pokud ho nepoužíváte na psa, aby zavrtěl ocasem.

Christer si každý den nosil do školy termosku filtrovanýho kafe s takovým množstvím smetany a cukru, že se podobala tekutému podkladovému krému. Naléval si ji do vlastního hrnečku („Nejlepší táta na světě“), ten si bral do hodiny a během ní si doléval. Christer miloval pravidelnost, každý den totéž, oblíbená písnička ve smyčce. Určitě už od čtrnácti snídal pokaždé to samé, něco běžkařsky výživného, třeba ovesnou kaši s brusinkovou marmeládou a plnotučným mlékem („snídaně je nejdůležitější jídlo dne!“), když se sešel s kamarády („kámoši“), tak si určitě pokaždé dal pivo a frťana, v pátek si s rodinkou dával tacos nebo chodil do sídlištní pizzerie (kde mají papíry a křídy pro děti), a když chtěl oslavit něco velkého a důležitého, vypil si „se starou“ lahev červeného. Christer neměl žádnou fantazii, na dovolené létal s cestovkou, nikdy by do jídla nedal koriandr a v životě by nesmažil na ničem jiném než na másle.

Christera nám dali za třídního hned v prváku, minimálně jednou týdně si stěžoval na to, jak poslední dobou blázní počasí („jako by neexistovala roční období“), a každý podzim nadával, že v obchodech vyndávají vánoční výzdobu dřív a dřív (brzy na Skeppsbronu bude stát nazdobený stromeček dřív, než přestanou jezdit letní trajekty).

Nadával na bulvár („jak můžou lidi číst takový debility?“) a na StarDance, Eurovizi a Hotel Paradise („jak můžou lidi koukat na takový debility?“). A ze všeho nejvíc mu vadily naše mobily. („Jste snad krávy? Furt vám někde pípají a vyzvánějí chaty, to byste rovnou mohli mít na krku zvonek… jak vás můžou bavit takový debility?“) Vždycky, když nadával, tvářil se spokojeně, měl dojem, že se chová mladistvě a „cool“ (to slovo nepoužívá jen táta) a že když říká „strašný debility“, dokazuje tím, jak má ke svým studentům blízko.

Christer si ke každému hrnku kávy dával pod spodní ret kousek žvýkacího tabáku, a než ho vyhodil do koše, vždycky ho zabalil do papírového kapesníčku. Christer měl rád pořádek a řád, a to i v nechuťárnách.

A když jsme pak po soudu s daňovým podvodníkem jeli zpátky do školy, byl spokojený. Říkal, že jsme to „dobře zvládli“. Christer byl vždycky „spokojený“, nebo „znepokojený“, nikdy přešťastný nebo nasraný. Christer chtěl vždycky všem za memorovací otázky dát aspoň půl bodu.

Když Christer umíral, ležel. S rukama nad hlavou a roztaženými koleny, zhruba tak, jak leží moje mladší sestra Lina, když tvrdě spí. Vykrvácel, než přijela sanitka, a mě by zajímalo, jestli si jeho žena a děti myslí, že nic není ve skutečnosti tak jednoduché a že jsem nevinná, dokud soud nerozhodne o mojí vině.

První týden soudního jednání, pondělí

2.

Máma mi koupila oblečení, co na sobě dneska mám. Ale klidně jsem si mohla vzít pruhované pyžamo jako vězňové v komiksech. Jsem v převleku.

Holky vůbec pořád chodí v převleku. Za hezkou, trendy holku nebo za chytrou, seriózní holku. Nebo za uvolněnou holku typu „mně je jedno, jak vypadám“ s vlasy do nedbalého drdolu, na sobě bavlněnou podprsenku bez kostic a trochu moc tenké tričko.

Máma se mě pokusila převléct za osmnáctiletou, úplně obyčejnou holku, která se tady ocitla, aniž by udělala něco špatně. Ale mně se blůza napíná přes prsa. Ve vazbě jsem přibrala, a tak mám kolem každého knoflíku drobnou kulatou dírku. Vypadám jako prodejce, co si natáhne lékařský plášť a pak v něm pronásleduje lidi v obchoďáku a nabízí jim kosmetiku. Nemysli si, že někoho oblafneš.

„Moc ti to sluší, miláčku,“ šeptne mi máma z první lavice pro publikum. Tohle dělá pořád, hází po mně komplimenty, odpadky, které já mám pěkně roztřídit. Vymyšlené komplimenty. Nejsem „krásná“ ani neumím „moc pěkně kreslit“. Neměla bych víc zpívat ani chodit po škole do dramaťáku. Strašně mě uráží, že to máma tvrdí, protože to dokazuje, že nemá tušení, v čem jsem fakt dobrá nebo co mi opravdu sluší. Máma se o mě zajímá tak málo, že neumí vymyslet pochvalu, která by byla pravdivá.

Máma byla vždycky nepochopitelně mimo. „Běž se ještě proběhnout ven, jestli chceš,“ byla klidně schopná říct mi během těch posledních měsíců, kdy už nedovedla předstírat, že chce, abych „si k ní sedla a vyprávěla, jaký jsem měla den“. Běž se ještě proběhnout ven? Byla jsem už dost stará na to, abych chodila k volbám a kupovala si chlast. Už tři roky jsem mohla legálně šukat. Co si asi myslela, že budu dělat? Hrát si se sousedovic dětma na schovku? Deset, dvacet, třicet, čtyřicet, už jdu! Zadýchaná kolečka po zahradě, nakouknout pokaždé za stejný keř, do stejné skříně, za stejný rozbitý slunečník v garáži. „Měli jste se fajn?“ ptávala se mě, když jsem se vrátila domů a z hadrů mi táhl hašiš. „Mohla by sis tu bundu pověsit do sklepa, miláčku?“

Včera večer jsem s mámou telefonovala. Mluvila vyšším hlasem než obvykle. To dělá, když ji někdo poslouchá nebo když dělá víc věcí najednou. Máma skoro pořád dělá víc věcí najednou, uklízí, přerovnává, utírá, třídí. Neustále je nervózní a neklidná. Taková byla odjakživa, to není moje vina.

„Bude to v pořádku,“ řekla. Několikrát. Zakoktávala se přitom. Já jsem nic moc neříkala. Jen jsem poslouchala ten její hlásek.

„Bude to v pořádku. Neměj strach, všechno dobře dopadne.“

Sander se mi pokoušel vysvětlit, co se během líčení bude dít a na co mám být připravená. Ve vazbě mi pustili informační video, kde naprosto tragičtí herci sehráli soud o dvou chlapech, co se porvali v hospodě. Obžalovaného odsoudili, ale ne za všechno, z čeho byl obžalován, jenom asi za půlku. Když film skončil, zeptal se mě Sander, jestli se chci na něco zeptat. „Ne,“ řekla jsem.

Ze soudu s daňovým podvodníkem, kde jsme byli se třídou, si ze všeho nejvíc pamatuju ticho. Všichni mluvili tlumeně a veškeré ostatní zvuky byly zesílené – zakašlání, zavření dveří, vrznutí židle. Kdyby si někdo zapomněl vypnout zvuk a přišla mu esemeska, byl by to rámus, jako když v kině zhasnou světla a předvádějí, že si pořídili nový surround systém. A v tom tichu si daňový podvodník stále odhrnoval z čela mastnou ofinu. Sem tam se podíval na obhájce, když státní zástupce četl obžalobu, a pohoršeně odfrkával. Pamatuju si, že jsem si o něm pomyslela, že je to vůl. Proč předstírá, že ho to překvapuje? Pak se v mluvení střídali státní zástupce a obhájce, něco četli, opakovali dvakrát i třikrát to samé a často si odkašlávali. Celé mi to připadalo ujeté. Ne proto, že to nebylo „jako ve filmu“, ale protože to vypadalo, že se všichni zúčastnění strašně nudí, dokonce i obžalovaný jako by se jen těžko soustředil. I ve skutečnosti to byli mizerní herci, kteří se nenaučili text.

Zato Samirovi to nepřipadalo jako šaškárna. Naklonil se v nepohodlné židli dopředu, opřel se lokty o kolena a zamračil se. To byl jeho majstrštyk, tak dával najevo, že je seriózní a vážné věci bere vážně. Tvrdil, že ty paka v polyesterových oblecích byli nejúžasnější řečníci, jaké kdy slyšel. A Christer vrněl blahem. Nad soudem i nad Samirem Seriózním. S Amandou jsme si z něj pak dělaly srandu. Rády jsme si ze Samira dělaly srandu. Ale Labbe ho poplácal po rameni, jako by to byl jeho nejmladší syn a právě dal ve fotbale rozhodující gól. „Samir všechno pochopil,“ řekl Labbe a Samir se zaculil. „Úplně všechno.“

Během druháku byla celkem pohoda i doma. To jsme se s mámou ještě bavily i o něčem jiném než o tom, kdy mám přijít domů. Máma na mě byla pyšná, nebo minimálně na to, jak mě vychovala. Vytahovala se, jakými efektivními metodami vždycky dokázala, abych dělala, co bylo potřeba, a jak jí to ulehčilo život. Vykládala, že jsem už ve čtyřech měsících spala celou noc, že jsem jedla „všechno“ a že když jsem měla dostat první tuhé sousto, už jsem uměla držet lžičku. Že jsem chtěla do školy o rok dřív, protože jsem se ve školce nudila. Že jsem chtěla chodit do školy sama už v osmi letech a že jsem prostě „milovala“, když mě nechávali doma samotnou bez hlídání. Říkala, že když mě učila jezdit na kole, posazovala mě zkraje na koloodrážedlo a díky tomu se později k opravdovému kolu nemusela ohýbat a držet mě za nosič, abych nespadla. Prostě jsem „jen tak“ začala jezdit a ona si mohla vykračovat vedle mě v lehkých šatech a zdrženlivě se usmívat.

Co naopak máma udělala pro mě, aby ulehčila život mně, to z toho nikdy nevyplynulo, ale tehdy byla pevně přesvědčená o tom, že jsem tak bezproblémová proto, že ona udělala všechno správně.

Tady bude dneska taky ticho, aspoň předpokládám. Ale ne stejné jako u soudu s daňovým podvodníkem. Vzduch jako by ztěžkl přítomností všech důležitých lidí, kteří čekají, že se budou dít důležité věci. Státní zástupkyně a advokáti jsou podělaní strachy, že se znemožní. Dokonce i Sander je nervózní, i když nikdo, kdo ho nezná, by to na něm nepoznal.

Chtějí ukázat, jak jsou dobří. Když mi Lívanec vysvětloval, jak to bude probíhat, mluvil o „pravděpodobnosti“ a „našich šancích“, jako by byl můj trenér v basketu a já pivot. Chtěl vyhrát. A sklapl, až když Sander mlaskl jazykem.

Dnešní jednání zahajuje hlavní soudce tím, že udělá něco jako prezenčku. Odkašle si do mikrofonu a lidi si přestanou šeptat. Soudce zkontroluje, že jsou tu všichni, co tu mají být. Nemusím zvednout ruku a říct „zde“, ale předseda na mě kývne a přečte moje jméno. Pak kývne na mé advokáty a taky přečte jejich jména. Mluví vláčně, ale ne ospale, a je tak důležitý, že mu málem praskají švy na ošklivém obleku.

Soudce prohlásí, že nás tu vítá, fakt to řekne takhle. A já mu na to neřeknu „srdečně vám děkuji za pozvání“, protože odpověď se ode mě neočekává, ale stejně myslím, že to zvládám dobře. Že vypadám zhruba tak, jak bych měla. Neusmívám se, nebrečím, nešťourám se v žádném tělesném otvoru. Držím záda jakžtakž rovně a dávám si pozor, aby mi knoflíky od blůzy neuletěly někam do hajzlu.

Když hlavní soudce řekne státní zástupkyni, že může začít, ženská se zatváří tak natěšeně, až mě napadne, že snad vyskočí ze židle. Ale ona se jen přišoupne ke stolu, nakloní se k mikrofonu, zapne ho a odkašle si. Nachystá se.

Venku, v čekárně advokátů, kde jsme seděli, než jsme šli do sálu, Lívanec vykládal, že lidi stáli před soudní síní frontu. „Úplně jako na koncertě,“ prohlásí skoro pyšně. Sander se zatváří, jako by mu chtěl jednu vrazit.

Koncert tady nepřipomíná vůbec nic. Já nejsem žádná rocková hvězda. A ti, co se ke mně stahují, nejsou davy pošahaných groupies, jen mrchožrouti. Novináři plní titulní stránky mými fotkami a z těch se line pach smrti, což hyeny pořádně vzrušuje.

Ale Sander přesto chtěl, aby líčení bylo veřejné. Požadoval, aby do sálu měla přístup média a veřejnost, a to navzdory mému nízkému věku. Ne proto, aby si Lívanec mohl připadat drsně, ale protože „je důležité, aby na zpravodajství ze soudní síně nezískala monopol státní zástupkyně“. To sice samozřejmě znamená, že se chce předvádět, ale kromě toho si možná taky myslí, že mí odpůrci změní názor, když si budou moct vyslechnout i „moji verzi“. V tom se Sander plete. Bude to úplně jedno.

Lidi mě nenávidí strašně rádi. Nenávidí na mně úplně všechno. Úplně jako na koncertu? Těžko se mi věří, že Lívanec se někdy dostal do kontaktu s živou hudbou, která nespadá do kategorie K tanci a poslechu. Tipla bych si, že poslouchá Vinyl 107 a zpívá si s reklamami na dokonalé rodinné auto.

Před devíti měsíci, týden po tom, co se to stalo, došlo v Djursholmu k nepokojům. Pár kluků odjelo metrem do Mörby, tam přesedli na autobus 606 a nechali se odvézt až na Djursholmské náměstí. Aby to „těm hajzlům nandali!“. Nebo, jak to formulovali ti s lepšími vyjadřovacími schopnostmi, „těm hajzlům snobskejm“. K nepokojům jinak dochází ve špinavých čtvrtích, kde tihle grázlové bydlí, mezi paneláky z šedesátých let a volnočasovými centry, kde detoxikovaní motorkáři dělají „pracovníky s mládeží“ a „správce nemovitostí“, protože žádnej normální zaměstnavatel by na ně nešáhl ani železnou tyčí. A když v novinách píšou, že „předměstí je v plamenech“, myslí se tím většinou vytuněný kraksny s voňavým stromečkem a propadlou technickou, rozhodně ne firemní pojištěná auta na leasing, která majitelé vymění, jakmile jim začne zlobit zrcátko. Tentokrát to ale bylo jinak.

Tři dny a tři noci na náměstí a před Sebastianovým domem na Strandvägen zuřila válka. Během druhého večera se do rvaček zapojilo kolem padesáti lidí. Řekl mi to Sander, taky mi ukázal články v novinách.

Obchůdky na náměstí měly vytlučené výlohy. Co tam asi tak ukradli? Halenky s vázačkou, kostkované deky a křišťálové karafy? A kam se vydali, když je vyhnali od vily Fagermanových? K našemu domu? Trefili tam? A když si vybavím, jak mámě přijde důležité „slušně pozdravit, jako projev úcty“, a to i každého žebráka, co se usadí před sámoškou na Vendevägen na prochcanou deku, jakpak si asi poradila s touhle partou s baseballovými pálkami a molotovy? „Dobrý den. Přeji hezké odpoledne. A příjemný víkend.“ Zajímalo by mě, co těch pár dnů, kdy náš dům hlídala zásahovka, aby „udržovala pořádek“, máma říkala. „Jakpak se vám dnes daří?“ V novinách, které mi Sanders ukázal, se spekulovalo: proč?

Souvisí to nějak s tím, co se Sebastianem „symbolizujeme“, čeho „jsme výrazem“ a co jsme svým jednáním „rozpoutali“? Rvali se, protože to, co se stalo, bylo tak nevýslovně odporné? Rozzuřili se, protože my jsme tak strašně bohatí a oni ne? Anebo se strhla rvačka, protože parta grázlíků prostě hledala důvod, proč se servat (a protože fotbalová první liga má v červnu letní přestávku)? Ať tak nebo tak, z těchhle gaunerů sem dneska nikoho nepustí.

V soudní síni jsou především novináři. Hodně si jich píše do notebooku. Nikdo nesmí fotit, byl vydán „zákaz fotografování“, nejspíš museli i odevzdat mobily, někteří mají jen obyčejné bloky a pera.

Je tady i nějaký chudák kreslíř. Člověk by myslel, že jsem vypadla z Dickense, že jsem zablešený klučina, kterému hrozí oprátka, anebo z té staré pouťové odrhovačky o krasojezdkyni Elviře Madiganové. Vyslechněte, lidé drazí, neveselou zprávu tu. To jsme zpívali na druhém stupni. Amanda samozřejmě brečela, byla hrozně roztomilá, když brečela, aniž byla opravdu smutná („rozkošná“), to se jí pak dostalo ještě větší pozornosti než obvykle.

Amandu popisují jako moji nejlepší kamarádku. V novinách, televizi, ve spisu z přípravného řízení, dokonce i můj advokát o ní tak mluví. Moje nejlepší kamarádka.

Stýkala jsem se s Amandou nejvíc ze všech, hned po Sebastianovi? Ano. Mluvila jsem s Amandou nejvíc ze všech, hned po Sebastianovi? Ano. Stojí asi tak na dvou stech šedesáti fotkách na Facebooku hned vedle mě? Chatovala jsem s ní v průměru dvě hodiny denně za poslední čtyři až šest měsíců, tedy za období, které mi policie zkontrolovala v mobilu? Označila mě asi tak na stovce fotek na Instagramu s hashtagem bff? Jo. Jo. Jo.

Měla jsem Amandu ráda? Byla to moje nejlepší kamarádka?

Nevím.

První týden soudního jednání, pondělí

3.

Rozhodně jsem s Amandou ráda trávila čas. Byly jsme skoro pořád spolu. Seděly jsme vedle sebe ve třídě i v jídelně, společně jsme psaly úkoly i chodily za školu. Pomlouvaly jsme holky, které nás štvaly („ne že bych chtěla drbat, ale…“), běhaly jsme na trenažérech ve fitku. Spolu jsme se malovaly, chodily na nákupy, hodiny jsme se vybavovaly, nepřetržitě chatovaly a smály se, jako se smějou holky ve filmu, když jedna leží na břiše v posteli té druhé a ta druhá stojí, má hrozně krátkou noční košilku a na playback zpívá nějakou super písničku do kartáče na vlasy jako do mikrofonu, anebo napodobuje nějakou blbou holku ze školy.

Spolu jsme chodily i pařit. Amanda se vždycky rychle opila. Její opilost se pokaždé vyvíjela podle stejného vzorce: hihňala se, smála se, tancovala, padala, zase se smála, lehla si na pohovku, bulila, až jí teplé slzy tekly do uší. Vyzvracela se, jela domů. Já jsem se vždycky postarala o ni, nikdy naopak.

Ráda jsem s Amandou trávila čas, bylo fajn prostě na chvíli vypnout. V její společnosti bylo jasné, že člověk žije proto, aby si to užil na maximum. A ta její póza blbé blondýny byla většinou fakt srandovní. Když jste se jí zeptali, jak je venku, odpovídala „na žabky“. Nebo „na silonky“. Anebo „úplná after ski party“, když byla zima, a to pak přišla do školy v podfutrovaných legínách, sněhulích a péřovce s límcem z králičího kožíšku.

Říct, že Amanda byla povrchní, by bylo příliš snadné. Jako fejetonistka seriózního deníku by to samozřejmě moc nevytrhla. Byla toho názoru, že „diktatura je strašná“ a „rasismus je strašnej“ a „chudoba je hrozně strašná“. Byla to notorická stupňovačka.

Každé hodnocení zdvojnásobila. Všechno bylo super mega skvělý, mega super pohodový a pidi midi maličký. (To poslední je dokonce ztrojnásobené, ne?) Veškeré její názory na politiku, rovnost pohlaví a libovolné jiné politické téma vycházely ze tří a půl epizod investigativního pořadu, které viděla (a probrečela). A když třeba koukala na klip na YouTube o nejtlustším chlapovi na světě, co po třiceti letech vyšel před svůj dům, říkala: „Pšt, teď ne, koukám na zprávy!“

Amanda ze všeho nejradši mluvila o svých úzkostech. To se k vám naklonila a šeptem vám líčila, jaké má strašné poruchy příjmu potravy a jak trpí nespavostí („fakt extrémní mega hrůza“). Jednu dobu všem vysvětlovala, že se prostě „musí“ vyhýbat zelené barvě a číslovce devět a že se „musí“ vyhýbat obrubníkům („hele, já jsem se pro to nerozhodla, fakt, prostě musím, jinak si myslím, že umřu, jako že fakt umřu, jako že úplně“). A občas zvyšovala hlasitost, když nenásledovala reakce, kterou očekávala. Tvrdila, že popálenina, kterou si udělala, když jsme si k svačině smažily palačinky, je vlastně jizva, kterou má od něčeho úplně jiného, „o čem radši nechce mluvit“. Chtěla, aby si lidi mysleli, že se pokusila o sebevraždu. Že bych mohla prozradit, jak to ve skutečnosti bylo, to ji ani nenapadlo.

Ale ona nebyla prostě lhářka, nebo rozhodně ne jenom. Samozřejmě měla občas pocit, že život jí dává zabrat. A myslela si, že když má strach, že jí ujede autobus, tak trpí panickou poruchou, a když se pozvrací, protože spořádá dvě stě gramů oříškové čokolády během deseti minut, tak je to bulimie.

Samozřejmě že Amanda byla rozmazlená. Mámou, tátou, terapeutem a chlápkem, co se jí staral o koně. Ale nešlo o oblečení a věci. Bylo v tom něco jiného. Na rodiče i učitele – a vůbec na všechny autority včetně Boha – se dívala stejně jako na personál, třeba na recepčního v luxusním hotelu. Očekávala od nich pomoc se vším, s beďarem na nose, ztracenou náušnicí, akutním ošetřením na pohotovosti a věčným životem. Nezajímalo ji, jestli Bůh existuje nebo ne, ale byla si jistá, že určitě pomůže jejímu bratranci, co má rakovinu, protože je to „děsně hroznej chudák“ a je „děsně hrozně roztomilej, i když je teď plešatej“. Bylo jí líto lidí, co mají problémy, ale štvalo ji, že lidem není stejně líto jí.

A byla sebestředná. Svým vlasům po pás věnovala takovou péči, až by člověk řekl, že je to její umírající babička. Lidi ji považovali za milou. Ale ona nebyla doopravdy milá. Vždycky se mě dvakrát zeptala, jestli si dám mléko do kafe („Jsi si jistá?“), abych si připadala tlustá. A říkala „tak strašně ráda bych byla jako ty, prostě uvolněná, abych mohla kašlat na to, jak vypadám“ a taky „ty jsi prostě neuvěřitelně fotogenická“, a pak čekala, že jí za to poděkuju, protože jí nedocházelo, že mi dochází, že se mě vlastně snaží urazit.

A samozřejmě se domnívala, že „politika je super důležitá“. Nebyla ale politicky angažovaná v tom smyslu, že by chtěla vstoupit do nějakého mládežnického spolku, jet na tábor a tam v kraťasech házet s ostatními šipky na terč. Taky by si nikdy neobarvila vlasy na černo, nezapálila by farmu s norky, nezvládla by ani přečíst zprávu o ozónové díře a úbytku korálových útesů a rozhodně nebyla politicky angažovaná tak, jak si to učitelé mysleli o Samirovi, protože tomu zatkli tátu a mučili ho pro jeho názory.

Pro Amandu byla politika o tom, že by jí pojišťovna měla zaplatit bandáž žaludku, kterou měla v plánu podstoupit, kdyby někdy vážila „kolem šedesáti kilo“. To by totiž bylo „jedině spravedlivý“ vzhledem k tomu, „jak vysoký my platíme daně“. A tím „my“ nemyslela svoji mámu, protože jediné peníze, ke kterým se její máma kdy dostala, byly drobáky, co jí pokladní vracela v sámošce. Ty pak šla vždycky uložit do banky, říkala tomu „můj účet na boty“ a Amanda nad tím otáčela oči v sloup, pohrdala tím a řekla mi to, ale jen proto, že se jí máma zdála praštěná, ne proto, že by jí připadalo zvláštní, že její máma mohla naprosto spontánně koupit na podzimní prázdniny letenky první třídou a zamluvit luxusní hotel v Dubaji pro celou rodinu, ale přitom si musela schovávat drobné, aby si mohla bez dovolení koupit džíny.

Nikdy jsem se nedozvěděla, jak Amanda dospěla k závěru, že je součástí toho „my“, spolu se svým tátou a jeho penězi, a jak ona osobně podporuje národní hospodářství.

Během jedné politické diskuze s Christerem pár měsíců předtím, než se to všechno stalo, přišla řeč na Che Guevaru.

„Myslím, že je prostě příšerný zabíjet děti,“ řekla Amanda.

„I když já osobně se v situaci na Středním východě nijak zvlášť neorientuju.“

Samir seděl hned za ní a Amanda musela chvíli počkat, než sebou cukl, protože mu došlo, že to mluví na něj.

„Takže fakt chápu, že nesnášíš Američany,“ řekla, když konečně zachytila jeho pohled.

Už si nepamatuju, co na to řekl Christer. Jen si pamatuju, že se Samir podíval na mě. Přímo na mě, ne na Amandu. Měl dojem, že můžu za to, že Amanda neví, kdo byl Che Guevara. A že nerozlišuje Latinskou Ameriku, Palestinu a Izrael. A že si myslí, že Samir je nějak zásadně proti Američanům.

Jistě. Amanda byla asi tak politicky angažovaná jako Tom a Jerry a občas bylo těžké považovat ji za super mega okouzlující. O politice jsme se bavily málokdy. Mě z toho tak akorát rozbolela hlava a Amanda se naštvala, protože si všimla, že je vidět, že absolutně neví, o čem mluví.

Ale mockrát, když jsem u ní ležela na koberci a poslouchala její hlas, nadšený stylem „jsme v úžasným teenagerovským filmu, kde všichni naskakujou do kabrioletů horem přes zavřený dvířka“, zhruba stejně pozorně jako hudbu ve výtahu, mě napadlo, že jsme každá tak jiná, až jsme vlastně obě stejné. Amanda předstírala angažovanost a já zase lhostejnost. A oběma nám to předstírání šlo tak dobře, že jsme oblafly všechny, včetně sebe sama.

Jestli jsem si o ní myslela, že je pitomá? Ve spisu z přípravného řízení je přepsaná esemeska, kterou Amanda napsala Sebastianovi. Napsala ji čtyři dny předtím, než oba zemřeli. „Nebuď smutnej,“ stálo v ní. „Brzy bude tohle jaro jen vzpomínkou.“

Státní zástupkyně ještě o Amandě nezačala mluvit. Schovává si to až na crescendo. Místo toho se soustředí na Sebastiana.

Sebastian, Sebastian, Sebastian. Bude o něm mluvit celé dny, všichni o něm budou mluvit. Neustále. Jestli se někdo v tomhle případu podobá rockové hvězdě, tak Sebastian. Sander mi ukázal fotky, které našli a zveřejnili novináři. Sebastianova černobílá školní fotka byla na obálkách minimálně dvaceti novin a časopisů po celém světě, včetně Rolling Stone. Ale existují i jiné fotky. Sebastian se usmívá s cígem v puse, je opilý a zpocený na čele, stojí na zádi svojí lodi, projíždíme djurgårdsbrunnským kanálem cestou na Fjäderholmské ostrovy, já sedím kousek pod ním a opírám se o něj hlavou. Na téhle plavbě vznikla ještě další fotka, to vedle mě sedí Samir a dívá se stranou, směrem od nás. Tváří se, jako bychom ho donutili s námi jet, jako by měl mořskou nemoc z pouhé naší přítomnosti. Po mém druhém boku je Amanda, bílé zuby, hnědé nohy, modré oči a spousta vlasů, které vítr rozfoukává přesně správným směrem. Dennis na fotkách samozřejmě není. Ale ve spisu z přípravného řízení se objevily i Dennisovy fotky, Sebastian měl nějaké v mobilu, rád ho fotil, když byl Dennis opilý, nevím, proč se tisk nechytil i těchhle fotek. Ve skutečnosti byli Sebastian s Dennisem na pár fotkách i spolu, stejně opilí, zhulení a rozjaření. Sebastianovi to na všech strašně sluší. Dennis na nich vypadá jako Dennis.

Státní zástupkyně mluví o tom, co Sebastian udělal, ze všeho nejvíc, protože tvrdí, že všechno, co udělal, jsme vlastně udělali spolu. Nevím, kde mám vzít sílu, abych to mohla poslouchat. Ale přestat se soustředit je nebezpečné. To pak slyším ty zvuky.

Ten zvuk, co se ozval, když přišli do třídy a odtáhli mě, a zvuk, když pak Sebastianova hlava dopadla na zem, znělo to dutě. Duní to ve mně, jakmile si nedám pozor, hned to slyším. Zaryju si nehty do dlaní, snažím se na to nemyslet. Ale moc to nepomáhá. Nemůžu se toho zbavit. Mozek mě vždycky odvleče zpátky do tý zatracený třídy.

Občas se mi o tom zdá. O tom, co se dělo těsně předtím, než přišli. Jak mu tisknu ruce na zkrvavené tělo, on mi leží na klíně a já ho ze všech sil mačkám. Ale proud krve se nedá zastavit, ať mačkám sebevíc. Jako by člověk chtěl zastavit vodu stříkající z hadice. Věděli jste, že krev dovede takhle stříkat? A že se nedá zastavit rukama? A Sebastian chladl, po nocích to pořád ještě cítím – zas a znovu –, jak mu pomalu chladly ruce. Jde to rychle. A zdá se mi o tom, jak Christer naposledy vydechl. Znělo to, jako když do odtoku nalijete odstraňovač usazenin. Netušila jsem, že se vám může zdát o tom, jakou kůži měl někdo na dotek, nebo jak něco znělo, ale zjevně to jde, protože mně se o tom zdá bez přestání.

Snažím se nedívat se na ty, co se přišli do soudní síně dívat na mě. Když jsem vešla, nepodívala jsem se ani na tátu. Ale máma se mě dotkla, když jsem kolem ní procházela. V očích měla něco, co jsem nepoznávala. Podívala se na mě, sklonila hlavu na stranu a pozvedla koutky do úsměvu, který mi měl asi připomenout, co mi včera řekla do telefonu. Do úsměvu typu „všechno dobře dopadne“. Ale přesně ve chvíli, kdy jsem se odvracela, se trochu zachvěla, o setinu vteřiny dřív, než chtěla, jako by ze sebe něco setřásla.

Než se všechno tohle stalo, představovalo pro mámu nejdrsnější výzvu žít bez sacharidů. Přibírala a hubla tak rychle, že by se zdálo, že je to její profese, a když měla jídlo pod kontrolou, byla na to hrdá. A teď sedí tady. Ve spisu z přípravného řízení stojí skoro všechno. Nejen o tom dni. O našich pařbách, o tom, co udělal Sebastian a co jsem udělala já. O Amandě. Máma měla Amandu ráda. Měla ráda i Sebastiana, minimálně na začátku, ale teď už by to asi nepřiznala.

Zajímalo by mě, jestli máma věří „mojí verzi příběhu“. Jestli se „rozhodla“ jí věřit. Nezmínila se o tom ani slovem a já jsem se neptala. Jak bych mohla? S mámou a tátou jsem se neviděla devět měsíců, od vazebního zasedání, a naše telefonáty nebyly zrovna moc důvěrné.

Není to zvláštní? Že už devět měsíců jsme se já, máma a táta neocitli ve stejné místnosti. Ale tehdy jsme se vlastně taky nesetkali. Viděla jsem je jen přes sklo, které dělilo soudní síň, velkou asi jako školní třída, od řady sedadel pro publikum, seděli tam určitě nejmíň čtvrt hodiny, než soudce vyhlásil, že vazební zasedání proběhne bez účasti veřejnosti, a všechny, včetně mámy a táty, poslali pryč.

Během vazebního zasedání jsem bulila jak želva. Bez přestání. Brečela jsem, už když jsem přišla. Cítila jsem se zhruba stejně normálně jako husa, které cpou šišku do krku, bylo mi úplně stejně blbě, a máma s tátou se tvářili k smrti vyděšeně.

Na vazební zasedání si máma vzala úplně novou blůzu. Nikdy předtím jsem ji neviděla. Zajímalo by mě, za co se tehdy převlékla, když bylo všechno ještě tak nejasné. Když ještě nic nevěděla. Možná si myslíte, že se převlékla za matku, která ví, která jistě ví, že je to všechno omyl a její dcera za nic nemůže. Ale já si myslím, že se převlékla za matku, která neudělala nic špatně a kterou přes to všechno, co se stalo, nemůžete z ničeho vinit.

Vazební zasedání se konalo tři dny poté, co mě zavřeli, a já lituju, že jsem tehdy tak brečela. Lituju, že jsem nerozbila tu skleněnou stěnu, abych se mohla ptát mámy na nepodstatné věci.

Chtěla jsem se zeptat, jestli mi ustlala postel, když jsem odešla k Sebastianovi. Táňa v pátek nepracovala. Nebo zůstala postel nedotčená, dokud nepřišla policie? A co se stalo pak? Uklidila tam Táňa, nebo jí naši zakázali do pokoje chodit, jako to dělají rodiče, když jim zemře dítě a oni nechají jeho pokoj třicet let nedotčený?

Doufala jsem, že to naši udělali, chtěla jsem, aby mi řekli, že to tam vypadá přesně tak, jako když jsem odjela, že tam policajti nic nezměnili, že život, můj život, život předtím, je zmražený, zakonzervovaný, zabalený do metrů obvazů jako mumie. Jestli tohle přežiju a budu se moct vrátit domů, chci se poznat.

Ale to mi samozřejmě říct nemohli. A nejspíš bylo úplně jedno, jestli máma ustlala nebo ne. Tou dobou už jsem věděla, že policie u nás udělala domovní prohlídku, protože mi to řekli u výslechu. A řekli mi, že mají můj počítač a že mi v nemocnici vzali mobil (musela jsem jim prozradit svoje hesla, do všech fór, všech aplikací, všech stránek, kde jsem kdy byla), a když jsem se jich ptala, co ještě vzali, řekli „skoro všechno… iPad a papíry… knihy, povlečení, šaty z toho večírku…“ „Jaký šaty?“ zeptala jsem se a oni mi odpověděli, jako by to bylo normální a vůbec ne divný: „Tvoje šaty, podprsenku a kalhotky.“

Vzali si moje zasviněný kalhotky. Proč to udělali? Chtěla jsem rozmlátit to sklo a vynutit si vysvětlení na mámě, protože Sandera jsem se ptát nechtěla. „Proč vzali moje kalhotky, mami?“ Na to jsem se jí chtěla zeptat. Se Sanderem jsem se nechtěla bavit o ničem, na čem je můj výtok.

A co věci, co tam nechali, co s nimi naši udělali? To jsem chtěla vědět taky. Zajímalo mě, jestli Táňa z mého oblečení vyprala všechnu moji vůni. Vždycky se mi zdálo, že ta ženská ráda věší prádlo. Vždycky pěkně vyhladila záhyby, protřepala švy, vyrovnala sklady. Trička pověsila vzhůru nohama, takže rukávy visely dolů, rezignovaně, jako by se vzdávaly. A ponožky pěkně po dvojicích, secvaknuté vždy jedním kolíčkem. Aby se jí to pak rychleji párovalo.

Zajímalo by mě, jestli nařídili Táně, aby mě uklidila. Anebo jestli se snad máma ráno kouká na nůž na máslo, co ho vždycky zapomenu vytažený, a říká si: před chvílí tu ještě byla. A teď je pryč.

„Mami?“ chtělo se mi zařvat. Pěkně nahlas. Co se to děje?

Ale bránila mi v tom skleněná stěna. A já jsem si sotva stihla sednout, než soudce všechny diváky vykázal. Nikdo mi na nic neodpověděl, místo toho mě vzali do vazby.

Kdysi, dávno předtím, než se tohle všechno stalo, jsem se mámy zeptala, proč se mě nikdy neptá na nic důležitého. „A na co bych se tě měla ptát?“ podivila se tehdy. Ani si nezkusila tipnout.

Dneska tady s tátou můžou zůstat. Mají rezervovaná místa – nejspíš ta „nejlepší“, úplně vepředu, hned za mnou (i když pár metrů nás od sebe dělí). A máma přibrala. Pořád ještě je převlečená za matku, která neudělala nic špatně, ale kdo ví. A možná, že zahání smutek jídlem? Láduje se mastnými těstovinami s máslem, sýrem a kečupem. Cpe se rychlými uhlohydráty. Ale vzhledem k tomu, co jsem udělala, má v podstatě na všechno omluvenku, i na ztloustnutí. Všichni to chápou. A všichni jí pohrdají, ať už je štíhlá nebo ne.

Když je máma nervózní, vždycky jí na krku vyskáčou fleky, a nervózní je pokaždé, když má říct, co si myslí. A člověk se pak absolutně nesoustředí na to, co máma říká, protože musí civět na ty fleky. Možná proto máma skoro nikdy neříká, co si myslí. Je to moc riskantní. Radši se vždycky zeptá, co si myslí táta. A ten, když má dobrou náladu, jí to rád řekne. To pak třeba uplyne celý večer, aniž by si povzdechla „my už se spolu vůůůbec nebavíme“.

Že je jí líto, že s ní málo mluvíme, a zároveň se bojí zeptat, jak se máme, to je nad moje chápání. Ale já jsem ji vždycky nesnášela za to, jak je děsně mimo. A nesnáším ji za to, že jí to nevadí. A nejvíc ji nesnáším, když mi říká, jak se cítím.

„Vím, že jsi nervózní.“ – „Vím, jak se bojíš.“ – „Vím, jaký je to pocit.“

Máma je kráva. „Přála bych si, abych si to mohla s Majou vyměnit.“ Řekla to? Mně rozhodně ne.

První týden soudního jednání, pondělí

4.

Vrchní státní zástupkyně Lena Pärssonová mluví a mluví, panebože, ta toho namele. S sebou má dva policisty, kteří případ vyšetřovali. Vedle nich sedí advokáti poškozených, ti jsou tady proto, aby požadovali náhradu škody. I ti si na stůl vyskládali spoustu složek, úplnou mini knihovnu. Na zdi visí dvě stejné velkoplošné obrazovky, jedna za mnou a druhá za nimi. Zrovna teď je na nich vidět jen spousta ikon dokumentů, pěkný chaos, jako špatně připravený referát z občanské nauky.

Amandini rodiče u stolu státní zástupkyně nesedí. Ani rodiče ostatních, ti jsou asi v publiku. Anebo vedle v náslechové místnosti, kde můžou líčení sledovat na obrazovce. Nejspíš nechtějí být v jedné místnosti se mnou.

Sander řekl, že „úkolem“ státní zástupkyně je „vysvětlit“, proč jsme tady. Objasnit, co jsem podle ní spáchala, a zdůvodnit, proč požaduje trest na horní hranici sazby.

„Vzhledem k tomu, kolik vám je,“ řekl mi Sander, „byste neměla dostat o moc víc než deset let.“ Podle zákona nesmí osoba mladší jednadvaceti být odsouzena na doživotí. Ale jestli mi dají čtrnáct let, tak mě pustí ve dvaatřiceti. A Lívanec mi řekl, že jemu i Sanderovi dost lidí volá a píše. (Lívanec je pyšný, že nenávistné dopisy nedostává jen Sander, ale i on, je mu to poznat na hlase.) Dokonce mi pověděl i to, že našim lezou lidi v noci na zahradu a na dveře jim hází hovna. Máma s tátou je ráno, než jdou do práce, musí oplachovat hadicí. To mi řekl, když u toho Sander nebyl.

Takže už to vím. Všichni, kdo dávají peníze na plat státní zástupkyně, tedy daňoví poplatníci, široká veřejnost, všichni kromě

Pedera Sandera a možná mámy a táty mají dojem, že deset či čtrnáct let nestačí, mají dojem, že by nestačilo ani doživotí, nespokojí se s tím, že budu mít zničený život, oni chtějí, abych umřela.

Sander mi říkal, že dneska se toho moc nestane. Ale když státní zástupkyně začne číst seznam obětí, uslyším, jak někdo pláče.

Na to nejsem připravená. Ten zvuk se rozlehne sálem mnohem dřív, než vrchní státní zástupkyně Lena Pärssonová dočte. Ten člověk úplně vyje. Že by to byla Amandina matka? To ne, ta by takhle nezněla. Možná někde našli Dennisovu mámu nebo babičku. Možná ji naložili do letadla a dovezli sem, aby tady seděla mezi bělochy jako Queen Latifah na koncertu u příležitosti udílení Nobelovy ceny.

Zní to jako profesionální plačka. Bláznivá ženská s černou šálou kolem hlavy, co lomí rukama, otáčí zrak k nebi, a když nějaký šílenec nastoupí s bombou do školního autobusu a vyhodí do povětří padesát dětí, stoupne si přesně před kameru a kvílí. Může tady někdo takový být? Prošla by bezpečnostní kontrolou?

Jedna věc je jistá. Novináři tenhle pláč prodají hned o nejbližší pauze. Budou o něm informovat. V živém chatu a na Twitteru. Řeknou, jak vypadala a jak brečela, v maximálně sto čtyřiceti znacích. A všichni mí staří „kamarádi“ ze školy to vzápětí retweetnou, možná s uplakaným smajlíkem, aby ukázali, jak se jich to osobně dotýká. Zajímalo by mě, kolik jich sem přijelo a vystálo několikahodinovou frontu na židli, aby mohli „zpracovat zážitek“, který se nestal jim.

Nechce se mi to poslouchat, ale musím klidně sedět. Tak položím dlaně na stůl. Státní zástupkyně mluví a mluví. Doufám, že bude už brzy hotová. Říká něco o Amandě, něco jiného o Samirovi, Dennisovi, Christerovi… Sebastianovi a jeho tátovi. Předseda se tváří nervózně, pohrává si s kladívkem na stole a zlostně civí na jednoho strážného.

Státní zástupkyně si nevšímá pláče a mluví dál. Rozklikne na obrazovce třídní fotku a vytí té osoby vystřídá něco jiného, strážný ji asi okřikl, svědí mě v krku, musím si dát ruku před pusu, abych si byla jistá, že se taky neprojevuju nahlas. Státní zástupkyně by se měla naučit vyjadřovat úsporněji. Neřekla jedinou větu dost krátkou na to, aby se dala napsat na Twitter. I když se jedná o „shrnutí“ toho, za co bych podle ní měla být potrestaná. Soud by měl podle plánu trvat tři týdny, a když mi to Sander říkal, měla jsem pocit, že je to děsně dlouho, ale když teď vidím, jak dlouho trvá stručné shrnutí, začínám si říkat, že se to nestihne.

Ještě pořád jsem se ani jednou neotočila, místo toho zírám do desky stolu. O tom budou asi taky psát. Že jsem vyslechla jména mrtvých a zraněných, slyšela pláč, ten zatracený pláč, a vůbec nedala najevo emoce. Rádi si řeknou, že jsem chladná. Nelidská.

Já jsem pro moje advokáty jeden velký problém, a to nejenom proto, že podle Lívance vypadám starší, než jsem. Jsem moc vysoká a silná, mám moc velká prsa a dlouhé vlasy. Zdravé zuby, drahé džíny. Nejsem dítě.

Dnes nemám žádné hodinky ani šperky. Ale to není potřeba. Stopy toho, kým mimo vazbu jsem, jsou na mně stejně patrné jako opálené kruhy kolem očí po týdenním pobytu v Alpách. Mohla by ta bába už domluvit? Chci pauzu, potřebuju se převlíknout, chci si vzít něco jiného než tuhle blbou uzoučkou sukni. Sander řekl, že bude trvat na přestávce minimálně jednou za dvě hodiny. To už by mělo pomalu být načase. Chci, aby nás čtyři někam odvedli, ať se mě může Ferdinand zeptat, jestli si dám kafe. Furt samý kafe. Jsem dost stará na to, abych tady seděla, a všichni dospělí přece pijou kafe. Samozřejmě až na Lívance – to je jediný člověk nad patnáct, kterého znám, co pije horkou čokoládu, a to dokonce i tu z automatu v hovornách ve vazbě. Srká ji těmi svými rudými pysky a prstem vždycky ze dna vyhrábne zbytek cukru.

Musím ven, musím odsud.

Schoulím se. Mám pocit, jako by mě píchalo v boku. Vzpomínám na svoji poslední snídani doma. Myslím na cokoli, jen abych nemusela poslouchat. Jako obvykle jsem šla do kuchyně. Byli tam máma i táta, táta si četl noviny, máma po dlouhých doušcích pila tu zelenou břečku, kterou se živí. To si vždycky vymačká šťávu z kapusty, špenátu a zelených jablek a promixuje to s avokádem ve speciálním odšťavňovači a smoothie mixéru v jednom, co stál devět tisíc. Než začala s tímhle, pila nějaký speciální čaj, co si kupovala po internetu od nějaké americké firmy přes zdravou výživu. Pila to každé ráno a k tomu si dávala omeletu ze čtyř bílků. Táňa pak zbylé žloutky vyhazovala, jednou za týden dvacet osm vyschlých žloutků z lednice.

„Žloutky za žádnou cenu nemůžu jíst,“ říkávala máma se smíchem, jako by to byl vtip a Táňa ho chápala. „Nechceš si je vzít ty, Táňo?“

Máma s Táňou vždycky mluví stejným hlasem. Pomalu jako se vzdorovitým děckem. Až na to, že s mou mladší sestrou Linou nebo jakýmkoli jiným dítětem by tak nikdy nemluvila. Jeden hlas pro děti, jiný hlas pro služku. A menší hromadná vražda na tom asi nic nezmění. Hlavu vzhůru a nohy na zem. Panáček vstáváček s olověnou kuličkou v zadku, to je moje máma.

Table of Contents

Učebna

1.

2.

3.

4.