Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Přeložil Stanislav Pavlíček

Napsáno podle scénáře Matta Bakera

J. P. O’Connell

Hotel Portofino

Copyright © JP O’Connell 2021

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A CBS Company

Translation © Stanislav Pavlíček, 2022

ISBN 978-80-249-4942-0

1

Přináší to takové uspokojení, pomyslela si Bella, když připravovala pokoje pro nové hosty. Po diskusích s Cecilem se rozhodla umístit dámy Drummond-Wardovy do Epsomského apartmá. Nejenom že z něj byl výhled na moře, ale bylo světlé a vzdušné, s masivními mahagonovými postelemi a tím typem jemných květinových tapet, které všemu nedominovaly.

Moc vzorku byla vždycky chyba. Člověka to mohlo lákat k tomu, aby se zarazil a civěl; aby se snažil přijít na to, co vyplývá ze vzájemného ovlivňování linií a tvarů. Ale někdy – v životě i v oblasti dekoru – bylo lepší si vzorů vůbec nevšímat.

V každém případě neměla Bella čas se zastavit. Měla toho příliš mnoho na práci.

Přešla na druhou stranu místnosti, kde se Francesco a Billy ze všech sil snažili otočit matraci.

„Jsi silný kluk,“ povzbuzovala Billyho, který byl rudý v obličeji a těžce dýchal. „Zkus to ještě jednou.“

„Ale to je tak těžké, paní Ainsworthová!“

„Jsou to koňské žíně,“ vysvětlila Bella. „To proto se na ní tak pohodlně spí.“

„Taky je tam kov. Cítím to.“

„To jsou pružiny, Billy.“

Když Billy nevěřícně vrtěl hlavou, přispěchala dovnitř Paola s hromadou čisťounkých, čerstvě nažehlených lůžkovin. Prádlo pocházelo z Londýna – z ničeho menšího než obchodu Heal’s na Tottenham Court Road! Pravda, British Store v Bordigheře prodával také lůžkoviny, spolu s takovými výrobky, jako byl gin Gordon’s a sušenky Huntley & Palmer. Mnohé přistěhovalecké rodiny zde rády nakupovaly.

Ale měřítkům hotelu Portofino vyhovovalo jen to nejlepší.

A to znamenalo měkkou bavlnu a silnou přízi. Ten typ lůžkovin, které křupaly, když je člověk sundával z prádelní šňůry.

Když byla matrace náležitě otočena, Billy se vytratil, aby pomáhal matce v kuchyni. Paola se dala do stlaní postele, zatímco Francesco přesunul vázu svítivě fialových kosatců na odkládací stolek.

Koupelny vybavovala Bella ráda sama. V hotelu Portofino měla lepší apartmá vlastní koupelnu. Ona a Cecil investovali do nejnovějších technologií na ohřev vody. Lidé dnes očekávali, že se budou moct vykoupat, aniž by kolem stálo služebnictvo a přikládalo do kamen. A některé ze starých systémů byly, upřímně řečeno, nebezpečné. Všichni znali ten příběh o explodujícím gejzíru na zámku Brown v Portofinu. Nějaký nešťastný anglický turista systém v nevhodnou chvíli vypnul a – no – ještě o tři měsíce později to tam pořád renovovali.

Bella lehce přecházela po vyleštěné mozaikovité dlažbě a pokládala čistý bílý ručník k umyvadlu a vonnou svíčku na římsu vedle vany ve tvaru ohromné tlapy. Předešlí obyvatelé apartmá – postarší pár, příšerní pedanti z Guildfordu – si v dubnu stěžovali na zápach. Bella ale nedokázala najít nic, co by bylo v nepořádku. Ale pokud šlo o dámy Drummond-Wardovy, nehodlala nic riskovat.

Když vyšla z koupelny, Paola už dokončila práci na posteli, stála vedle ní a čekala na Bellino hodnocení. Paola byla válečná vdova z vesnice. Měla velké tmavé oči a kudrnaté havraní vlasy vzadu svázané tak, že jí líbivě klouzaly dolů po krku. Nebyla jen atraktivní, ale také spolehlivá. Nedávno si ale Bella všimla jisté změny. Nová obezřetnost kombinovaná s něčím živočišným a svůdným. Bella to nedokázala pojmenovat, ale kdyby Paola byla muž, Bella by řekla, že se trochu naparuje.

Přehoz na posteli vyžadoval jen malilinko poupravit. Bella ustoupila a při pohledu na výtvor pokojské souhlasně přikývla.

„Eccelente,“ pronesla s úsměvem. Paola se také usmála a vyhýbala se pronikavému zraku své zaměstnavatelky.

Proč si dělám starosti? ptala se Bella sama sebe. Proč se nedokážu uvolnit?

Její racionální stránka věděla, že odpověď je zřejmá. Tohle léto toho bylo v sázce tolik. Nejen pověst hotelu, ale také Lucianova budoucnost a – což přiznávala, že ji rozrušovalo, ale nic víc – její manželství s Cecilem. Někdy měla pocit, jako by vše viselo na tom nejtenčím vlásku.

Minimálně pokud šlo o personál, měla ale štěstí.

Betty, jejich kuchařka, a její syn Billy s nimi pobývali předtím v Londýně a v Yorkshiru. Byli jako členové rodiny a Bella jim přirozeně důvěřovala, i když oni bůhvíproč pořád ještě hledali své místo v tomhle novém, cizím světě. Velké naděje vkládala Bella do Constance – Lottieiny nové chůvy, kterou jí doporučila Betty.

Paola naopak zůstávala neznámou veličinou. Stačila hodina v její společnosti a Bella přemýšlela o tom, jestli kdy Italy vůbec pochopí. A přesto o to tolik usilovala.

Od útlého věku byla Bella Itálií posedlá. Na internátní škole jí visely vedle postele reprodukce slavných italských obrazů a tiše zuřila, když jeptišky, které školu vedly, ji požádaly, aby sundala Botticelliho „Zrození Venuše“, protože obraz považovaly za obscénní. Pro Bellu se Itálie vyznačovala pravdou, krásou a dobrotou. Byla majákem vysoko na útesu, který kolem sebe šířil paprsky středomořského světla, jež jako žiletky krájely pochmurnost vlhkého a zakouřeného Londýna.

Cecil měl Itálii taky rád. Aspoň to říkal. Ale líbánky v Portofinu byl Bellin nápad.

Při vzpomínce na ty bezstarostné dny si povzdechla. Bylo zvláštní si uvědomit, že dcera počatá na této dovolené byla nyní vdova a jejich syn zraněným veteránem nejhorší války, na jakou si kdo dokázal vzpomenout. Ještě zvláštnější bylo, že teď se psal rok 1926 a jí bylo čtyřicet osm.

Roky plynuly jako stín.

Pak tady samozřejmě byla také další ztráta. Ale ona ji zatlačovala tak hluboko, jak to jen šlo. Kdyby jí dovolila, aby se jí zmocnila, nedokázala by nikdy myslet na nic jiného.

S čím ale opravdu zápasila, byla skutečnost – a byla to pravda –, že ona a Cecil byli kdysi mladí a zamilovaní; a trávili vlahé, lákavé noci tím, že hleděli na třpytící se vodu, načež nazí plavali v zátoce Paraggi, když slunce vystoupilo nad hory.

Při první návštěvě Portofina tu byly hluboké polibky v měsícem ozářeném tichu zapadlých uliček a spousty nových chutí a vjemů – slané tuhé prosciutto a fíky tak čerstvé, že na jazyku praskaly.

Když hrál Cecil tenis, Bella se sama vytratila ven, držela se starodávných stezek pro muly, které vedly k farmám v kopcích a do olivových hájů. Nakukovala zamčenými brankami do zahrad, kde zářily květiny, a přemítala o tom, kdo tam asi bydlí – a jestli to někdy bude ona? Pozorovala na náměstí krajkářky, pak ležela na teplých kamenech a vpíjela do sebe sluneční světlo jako ještěrky, které jí přebíhaly po holých nohou.

Šlo samozřejmě o formálnější dobu – kdy žena pohybující se sama vyvolávala pohoršené mlaskání a zdvihání obočí. Ale Bella nedovolila, aby ji to zastavilo. Proč by proboha mělo? Byla novou ženou, o jakých četla v románech, a teď spatřila novou realitu.

Jednou, přilákaná jeho pruhovanou fasádou, vystoupala ke kostelu San Martino, vysoko nad přístavem. Kromě stařeny v černém s háčkovaným šálem přes hlavu tam nikdo jiný nebyl. Vdechovala kadidlo, ponořila prsty do svěcené vody a pokřižovala se – nebyla katolička, ale připadalo jí to správné – měla pocit, jako když náležitě jedná a něčeho se účastní. Přišlo jí to jako jakési prozření, jako něco, co bude moci uschovat a použít později.

Tolik z jejího života záviselo na rituálech a náležitém chování, zejména teď, když vedla hotel a plnila úlohu ředitelky a organizátorky zábavy zároveň. Přišlo jí pošetilé nazývat to, co dělala, povoláním. Ale mělo to též náboženský rozměr. A byla v tom taky dobrá – to věděla. Což činilo vzpomínku na Cecilovu počáteční skepsi o to bolestivější.

„Otevřít si hotel? V Portofinu?“ Byli v obývacím pokoji jejich vysokého, štíhlého domu v Kensingtonu a Cecil si doléval do své sklenky jednosladovou whisky. „Proč bychom to proboha měli chtít dělat?“

Věděl přesně, jak ji uzemnit. Ale tentokrát se mu odmítla podvolit.

„Bylo by to dobrodružství,“ namítla vesele. „Nový začátek. Způsob, jak zapomenout na válku a všechny ty strašné věci, které udělala naší rodině.“

„Vést hotel je otročina. Představ si ty nesmysly, kterými by ses musela zabývat. Kupovat správné židle na terasu. Organizovat jednodenní výlety do muzeí. Je to všechno tak…“

„Středostavovské? Konvenční?“

„No, ano. A nemluvě o tom, že je to,“ Cecilova ústa se zkroutila, když hledal ten správný výraz, „… prozaické. Což by bylo prima nebýt toho, že ty, Bellakins, nikdy nejsi prozaická. To je důvod, proč jsem si tě vzal. Nebo každopádně jeden z důvodů.“ S povzdechem se zabořil do svého oblíbeného křesla. „A kromě toho, dneska je tak velká konkurence. Tedy pokud hodláš přilákat lepší vrstvu turistů.“

V tom byla nepopiratelná pravda. Každý rok v listopadu docházelo ke stěhování příslušníků britských vyšších tříd do oblastí se slunečnějším podnebím, kde zůstávali až do pominutí zimy. Někteří nedali dopustit na Cannes, jiní preferovali benátský ostrov Lido anebo zdravotní přínosy Baden-Badenu. Biarritz se proměnil v útočiště, když horko na francouzské riviéře začalo být nesnesitelné.

Italská riviéra byla naopak relativně neobjevená. Vyskytovala se tam pochopitelně britská komunita – ale kde na světě se nevyskytovala? – a větší hotely měly dokonce tenisové kurty a bazény.

Ale to nebyl trh, který by Bella chtěla přilákat.

„Vidím to jako letní hotel,“ řekla. „Ne útočiště pro společenskou smetánku.“

Cecil předstíral, že zalapal po dechu. „Ale ne! Snobství naruby nikomu nesluší.“

„Já se nechovám jako snob, snob naruby ani nikdo jiný.“ Bella se snažila vytěsnit ze svého hlasu vztek, který cítila. „Chci, aby ten hotel oslovil zajímavé lidi. Lidi, se kterými bych si opravdu chtěla povídat.“

„Jako výtvarní umělci.“

„Ano.“

„A spisovatelé.“

„Ráda bych.“

„Lidi s radikálními názory.“ V Cecilově hlase byl neomylně přítomen výsměšný tón.

„Ne nutně.“

„Lidi, kteří nejsou namyšlení jako já.“

V tu chvíli Belle došla trpělivost. „Nebuď směšný.“

„Směšný. Anebo chudý, co? Přepokládám, že tenhle podnik bude financovat tvůj otec?“

„Určitě nám rád pomůže.“

Cecil posměšně pozdvihl sklenici. „Takže tedy připíjím – na jeho štědré veličenstvo.“

Za všechny ty roky se Bella naučila ignorovat Cecilův sarkasmus, věděla, že jím jen zakrývá nejistotu. Vyčerpávalo ji to. Ale nyní se ho do toho snažila zapojit, přesvědčovala ho, aby hledal inzeráty s nabídkou nemovitostí na prodej, zatímco ona procházela hromady katalogů realitních kanceláří. Aby měl pocit, že i on má na tom plánu podíl. A navíc dokázal být překvapivě nápaditý – dokonce vynalézavý –, když si usmyslel.

Domů na riviéře nebyl nedostatek. Ale nic z toho, co viděli v katalozích, nebylo to pravé. Nemovitosti byly moc velké nebo moc malé, anebo ležely ve známějších, ale přespříliš rozvinutých resortech jako Santa Margherita a Rapallo. Bella se ale rozhodla pro Portofino, které co do velikosti působilo intimněji.

Hledali několik měsíců a už to skoro chtěli vzdát, když jednou večer Cecil ledabyle vytáhl z podpaží ranní Timesy a zaměřil Bellinu pozornost na inzerát, který si zakroužkoval svým oblíbeným vínovým inkoustem:

Historická vila v Portofinu, umístěná v elegantním areálu s nádhernými výhledy na moře. Blízko do města i na pláž. Byl by z ní výborný „penzion“. Seriózní poptávky na adrese: Grosvenor Square 12, Mayfair.

O tři dny později se ocitli v Itálii. Překypovali nadšením, ale zároveň byli nervózní, že po veškerém jejich úsilí – cesta byla noční můrou kvůli mořské nemoci a zmeškaným přípojům – bude ten dům možná zklamáním, anebo se bude minimálně nacházet v mnohem méně dokonalém stavu, než vypadal na fotografiích, které prodávající, postarší viktoriánec páchnoucí pudrem, vytáhl při čaji.

Vyštěrkovaná příjezdová cesta lemovaná palmami vedla k velké světle žluté vile s masivní věžičkou, jež připomínala venkovskou usedlost z patnáctého století. Zvláštní toskánský styl, jak Cecil poznamenal, ale vila byla krásná – tak krásná. Bellino tělo zaplavila úleva jako nějaký opiát. Nikdy nezapomene na to chvilkové ticho, když se otevřely těžké dubové dveře a oni poprvé stáli v chladné mramorové vstupní hale.

Vi piacerà, vedrete, tvrdil realitní makléř. Bude se vám to líbit.

A teď tady byli!

Z chodby slyšela Bella, jak se otvírají dveře a jak si nějaký muž odkašlává. Lucianův přítel Nish; zkrácenina z Anish. Už tady pobýval pár týdnů, vlídná, hloubavá duše, která po válce zachránila Lucianovi život, o tom nebylo pochyb.

Ale když Bella sestupovala po schodech dolů, dolehl k ní další zvuk – ženské hlasy zesílené hněvem, nebo minimálně nepříjemným překvapením. Z kuchyně vyběhla Alice a dole pod schody skoro narazila do své matky. Vypadala rozrušeně.

„To je Betty!“ zvolala. „Zase má jeden z těch svých záchvatů. Pomůžeš mi ji uklidnit?“

Obě ženy zamířily do kuchyně, kde se ve slunečním světle, jež dovnitř proudilo otevřenými dveřmi z nádvoří, třpytila spousta měděných pánví. Vůně pečícího se chleba Bellu mučivě lákala. Její zaneprázdnění způsobilo, že se to ráno zapomněla nasnídat.

Betty stála u sporáku a její brunátný obličej byl svraštěný do grimasy. Bella k ní přistoupila a promluvila na ni. „Copak je, Betty? Co se děje?“

„Nic, paní Ainsworthová. Snažím se s tím nějak poprat.“

„Poprat?“

Aniž by se otočila, ukázala Betty na kus hovězího masa na pečení na stole za sebou. „Není to jako žádný plátek masa, který jsem kdy připravovala.“

„Ale je to hovězí?“ Bella k sobě gestem přivolala Alici. Společně hleděli na ten kus masa.

„Ach, ano, je to samozřejmě hovězí. Italské hovězí.“

„A s italským hovězím je nějaký problém?“

„Není na něm tuk,“ odvětila Betty věcně.

„A to je… špatně?“ ozvala se Alice.

Betty se na ni zadívala, jako kdyby byla blázen. „Nebudu mít žádný výpek! Na nákypy. Nebo na brambory! A když o nich mluvíme, nikdy jste nic takového neviděli.“ Vylovila jednu bramboru z rendlíku a podržela ji mezi palcem a ukazováčkem. „Voskové a jako kulky. Vůbec ne jako pořádné hlízy.“

„Určitě to báječně zvládnete,“ konejšila ji Alice. „Vždycky to přece zvládnete, Betty.“

„Udělám, co bude v mých silách, paní Mays-Smithová.“

Alice odešla a nechala Bellu samotnou s Betty. Ne poprvé byla Bella překvapena tím, jak moc toho na tu starou ženu je, a hryzalo ji kvůli tomu svědomí. Přesvědčit Betty, aby se nechala vytrhnout z Londýna a následovala Ainsworthovy do Itálie, nebylo snadné, zejména když se jen před pár lety přestěhovala do Londýna z Yorkshiru. Nejenom že Betty nebyla nikdy předtím v cizině, ale i Londýn považovala za nebezpečně cizí.

Ono přestěhování bylo největším a nejkurážnějším činem Bettyina života a Bella ji kvůli tomu zasypávala chválou. Ale někdy se trochu bála, jestli její povzbuzování nepřechází v nátlak. A to nechtěla. Vždycky chtěla být laskavá, zejména k někomu jako Betty.

Podobě jako mnoho lidí i Betty se pořád zotavovala z války. Na západní frontě ztratila dva syny. Dva syny! Pořád měla samozřejmě Billyho – ale jak se musela cítit pokaždé, když pohlédla na Luciana? Bylo to, jako kdyby si opakovaně vrážela do nohy střep, den co den.

Nejtěžší bylo vysvětlit Betty kouzlo Itálie, které pro Bellu bylo samozřejmé. Uchýlila se tedy k tomu, že Betty ukazovala některé z pohlednic, které si přivezla ze svatební cesty. Kolorované, vonící sluncem a štěstím. Tato strategie zřejmě zabrala – přesvědčila Betty, že Itálie je bezpečné a civilizované místo pro ni i jejího syna, jenž neměl otce, navzdory některým zprávám, které svědčily o opaku.

„A co jídlo?“ ptala se jí Betty, plná podezřívavosti.

Bella vytáhla z tašky knihu. Betty svou buclatou rukou přejela po měkkém zeleném plátnu a pak pokradmu pohlédla na titul: „ ,Věda v kuchyni a umění, jak dobře jíst‘. Napsal Pellegrino Artusi.“

„Poví vám všechno, co budete potřebovat vědět,“ řekla jí Bella. „Nikdo nepíše o jídle lépe než tenhle muž.“

Betty se usmála. Byla oprávněně hrdá na svou gramotnost. „Přečtu to hned dneska večer.“

Bettyiny první pokusy nepatřily mezi její největší kulinářské úspěchy. Proslulý, tedy nechvalně, byl zejména její pokus o polévku minestrone.

„Co to proboha je?“ zeptal se Cecil, když míchal tou promočenou zeleninou.

Bella polévku opatrně ochutnala. Její ostrost ji vyděsila a ona pomocí ubrousku rychle potlačila zakašlání. „Myslím, že použila divoký česnek. Hodně česneku. Dobrá, to nevadí.“ Odložila lžíci. „Musíme ji povzbuzovat, Cecile. A kromě toho, nebude přece vařit italská jídla každý den. Mnoho našich hostů bude upřednostňovat steak a ledvinkový nákyp.“

Za pár týdnů bylo ale všechno jinak. Betty byla pilná a schopná. A pokud šlo o Billyho, ten vyrostl v působivého, důvěryhodného mladého muže, ze kterého měl brzy být úžasný hotelový sluha. Bella ho vbrzku plánovala učit, jak obsluhovat u stolů – ono jemné umění, jež spočívalo v postávání poblíž stolů a sledování hostů.

Teď Bella jemně stiskla Bettyino rameno. „Odvádíte úžasnou práci,“ pochválila ji. „To jídlo, které připravujete. To je něco úplně mimo tenhle svět.“

Betty se začervenala radostí. „Jste moc laskavá, paní Ainsworthová.“

„A Billy vám pomáhá, že ano?“

Betty přikývla. „Právě jsem ho poslala pro smetanu na citronový pudink.“

„To je dobře. A nezapomeňte, Betty, že tu brzy budete mít Constance. Bude mít spoustu času, aby vám pomáhala v kuchyni, když se zrovna nebude starat o Lottie.“

V tu chvíli se Betty obrátila obličejem k Belle. Její tělo jako kdyby úplně ztuhlo. „Co je dneska za den?“

„Čtvrtek.“

„Ach ne…“ Ruka staré ženy vylétla k ústům.

„Co se děje, Betty?“

„To je dneska. Constance přijíždí dneska. Vlakem z Janova.“

„Ale to je vlak, u kterého čeká Lucian. Vlak, v němž jsou dámy Drummond-Wardovy.“

„Ach, paní Ainsworthová.“ Betty vypadala, jako kdyby měla každou chvíli propuknout v pláč. „A vy jste mi důvěřovala a nechala mě všechno zařídit. Kvůli tomu, že Constance je má rodinná přítelkyně…“

„Nepanikařte, Betty. Lucian možná ještě neodjel. A v tom případě může vyzvednout i Constance.“

Snažila se, aby to znělo přesvědčivě a optimisticky. Ale situace zdaleka nebyla ideální. Z toho, co o ní Bella věděla, nebyla Julie Drummond-Wardová typem ženy, která by dobře reagovala na to, že se bude muset dělit o kočár se služkou. V každém případě byl už Lucian skoro jistě někde na půl cesty na nádraží v Mezzagu. Bella s ním předtím mluvila, když čekal, až Francesco zapřáhne koně. To by bývala byla vhodná chvíle zmínit se o Constance…

Bella spěchala do vstupní haly a volala Luciana – spíš jenom doufala, než předpokládala, že by tady ještě mohl být. Její hlas se ozvěnou odrážel od zdí, když z knihovny vyšel Nish.

„Není tady, paní Ainsworthová. Vyrazil asi před hodinou. Bál se, aby nepřijel pozdě. Kvůli Rose.“

„A Roseině matce,“ připomněla mu Bella.

„Samozřejmě. Kvůli ní taky.“ Nish se usmál. „Můžu vám s něčím pomoct?“

„Ne, ne.“ Bella ho gestem poslala pryč. „Odpočívej a užívej. Jsi tady náš host.“

„Ale tohle je pro hotel velký týden. Velký týden pro vás.“

To se nedalo popřít. V pondělí začali přijíždět hosté – nejdřív lady Latchmereová a její praneteř Melissa, pak hrabě Albani a jeho syn Roberto. O víkendu bude hotel plný.

Bella byla obzvláště nadšená, když rezervaci potvrdil právě hrabě. Jeho souhlas byl pro širší svět signálem, že hotel Portofino je i pro Italy. Cecil si nebyl jistý, jestli je tohle signál, který by měli vysílat, ale Cecilova přítomnost v hotelu byla stále více jen pomíjivou, nepředpověditelnou záležitostí.

Kde zase proboha teď je? Vrátí se do příjezdu Drummond-Wardových? Bella nechtěla být sama, až se s Julií poprvé potká. Byla si vědoma společné historie Julie a Cecila. Nedokázala popřít, že k té ženě v sobě chová silné, komplikované city. Zvědavost, závist – a dokonce strach. K čemu byl manžel, než aby ji právě v takovéhle situaci uklidňoval?

„Jste v pořádku, paní Ainsworthová?“ Nishův hlas přerušil Belliny úvahy.

„Dělala jsem si jen starosti o Constance,“ odpověděla. „O tu novou chůvu. Podle všeho je také ve vlaku, ke kterému jel Lucian. Teď ale nemůžeme nic dělat. Bude se sem muset dostat nějak sama.“

„Určitě to zvládne,“ odpověděl Nish. „Když jsem dorazil do Mezzaga, nedalo se ani projít přes vykřikující fiakristy.“

Bella se zasmála. „Proč mě to neuklidňuje?“

Když nasadil bajonet, Lucian pevně položil jednu nohu na střelecký ochoz zákopu a druhou na vratký žebřík opírající se o jeho stěnu. Hlavu si přitiskl na jeho nejvyšší příčel, zavřel oči a šeptem se modlil.

Poslouchá Bůh? Neviděl moc důkazů, které by tomu nasvědčovaly.

Silně se smrákalo a obloha se zemí se mísily v beztvarou šedou masu. Ledový déšť bodal Luciana do obličeje jako jehly. Ruce a nohy měl zmrzlé, ale pot mu pořád stékal po zádech. Kolem sebe slyšel tlumené dunění střelných zbraní. Kdy naposledy tenhle randál aspoň na chvíli přestal? Nyní už si zvykl na tento svět chladného a chorého strachu.

Možná že část jeho já na něj byla zvyklá vždycky. Ve škole, když čekal, až dostane rákoskou kvůli nějakému triviálním prohřešku, zdokonalil strategii, jak se se strachem vypořádat. Stáhnul se vždycky tolik do sebe, že nebyl schopný vnímat bolest.

Teď zkoušel stejnou taktiku, nutil se soustředit na dýchání a tlukot pulzu v uších. Ale nedokázal ignorovat vzdálené dunění houfnic a hvízdot a třeskot granátů. Každá odtikávající vteřina se zdála být věčností.

A pak to přišlo – příšerný sborový pískot po celé linii. Výzvy vyštěkávané směrem k vojákům, výzvy, aby se připravili k boji. Lucian se chytil bahnitého valu, aby získal stabilitu. Zcela znehybněl a ztuhl. Když vybuchl granát, maličké částečky létaly kolem jako úlomky zdiva.

Do levého ucha mu náhle proniklo zapískání. Znamenalo jedinou věc. Že je řada na něm. Řada, aby odvedl svůj díl práce a vylezl přes okraj zákopu…

Lucian prudce otevřel oči, nepřipravený na pohled, který se mu naskytl: podsaditý, kníratý muž v červené čepici se štítkem a v dlouhém kabátu s mosaznými knoflíky. Vyrazil k němu a italsky na něj vyštěkl. „Signore! Il treno da Nervi sta arrivando!“ „Pane! Vlak z Nervi přijíždí!“

Pak muž opatrně ustoupil, ruce jakoby prosebně zdvižené.

Lucian se v sedě pomalu narovnal a srdce mu bušilo.

Zase se to stalo. Musel usnout. A jak se mu stávalo tak často, když spal, zdálo se mu o Cambrai. Strašné sny, které ho vracely rovnou zpátky na frontovou linii.

Samozřejmě.

Čekárna na nádraží v Mezzagu.

Panika ho opouštěla.

Přednostova objemná postava zaplnila dveřní otvor. Přednosta si vytáhl z úst píšťalku, podíval se na Luciana a palcem mu ukázal na stojící vlak. Lucian vstal a následoval ho na peron. Podobnost toho muže s jeho staršinou byla až nepřirozená. Zase se zdálo, že duchové vyskakují odevšad.

Náhlá vlna horka mu přišla úžasná, vzpružující. Zhluboka nabral dech a vdechl do sebe vůni jasmínu a horkého asfaltu. Nástupiště bylo zaplněné cestujícími, nosiči, parou a hlasy. Proplétal se davem směrem k vagonu první třídy.

Byl tady, aby vyzvedl starou přítelkyni svého otce Julii Drummond-Wardovou a její dceru. Starou přítelkyni… Lucian věděl, co to znamená, ačkoli v horních patrech domu se o tom jen zřídkakdy mluvilo.

„Už jsem se někdy s paní Drummond-Wardovou setkal?“ zeptal se své matky.

„Jen jednou, když jsi byl malý.“

„Tak jak ji poznám?“

Záhadně se usmála. „Myslím si, že je jen malá šance, že by sis ji spletl. Ale jestli máš obavy, tvůj otec má určitě někde zastrčenou její starou fotografii.“

Nástupiště bylo užší, než si ho Lucian pamatoval. Velká skupina lidí se hrnula směrem vpřed a blokovala mu výhled. Chvíli trvalo, než dav zřídnul, ale jakmile se tak stalo, uviděl Lucian v dálce sošnou postavu ženy, kterou okamžitě a neomylně poznal.

Paní Julie Drummond-Wardová.

Slezla z vagonu a teď stála na nástupišti, svírala slunečník a snažila se vypadat klidně. „Scusi!“

Lucian přidal do kroku, přistoupil k ní a nabídl ji ruku. Ale ona ji nepřijala. Místo toho její oči přelétly od jeho opáleného obličeje k jeho bílé košili bez límečku s vyhrnutými rukávy.

„Moje dcera,“ pronesla a ukázala zpátky směrem k vlaku.

A tehdy Lucian poprvé uviděl Rose: stála ve dveřích vagonu, připravena sestoupit, na sobě dlouhé krajkové šaty s šerpou, která zvýrazňovala její útlý pas. Slamák s širokou krempou se ze všech sil snažil zadržet masu její kudrnatých kaštanových vlasů. Pokud vypadala následkem cesty drobet unaveně, nijak jí to neubíralo na její přirozené kráse. Ve skutečnosti to její krásu umocňovalo – dělalo ji to přirozenější, pokud to tedy bylo možné.

Všimla si, že se na ni dívá, a opětovala jeho úsměv. Lucianovi se stáhl žaludek. Najednou byl stydlivý a – což bylo neobvyklé – měl pocit, že té dívce nedostačuje.

Oči starší ženy na něm stále visely. Náhle pronesla „Nostri bagagli“ a ukázala směrem k zavazadlovému vozu. Pak stejně hlasitě, ale pomaleji, jako kdyby mluvila k dítěti: „Naše zavazadla. Je tam osm kufrů.“ Zdvihla šest prstů a dva pace. „Otto.“

Lucian potlačil úsměv, když mu to došlo. Paní Drummond-Wardová neměla tušení, kým je. A popravdě řečeno, byl skutečně dost snědý, jak by patrně řekla.

No, pokud si myslí, že je Ital, bude Ital. Maličko se uklonil. „Signora,“ řekl.

„A žádný neztraťte!“

Kývl hlavou. „No, signora.“

Lucian se otočil na patě a vydal se směrem k zavazadlovému vozu. Ulevilo se mu, když spatřil, že zavazadla těch dvou dam jsou již vyložená na nástupišti, a tak jen dohlížel na jejich nakládání na vozík. Poté svědomitě kráčel vedle portýra nádražím na náměstíčko před ním. Několik nelegálních fiakristů zde vnucovalo své služby. Když domluvil to, co mu připadalo jako rozumná cena, naložil Lucian většinu zavazadel do nejméně nebezpečně vyhlížejícího fiakru. Zbytek bude cestovat s Drummond-Wardovými ve vlastním kočáru hotelu Portofino, který Lucian sám zrenovoval a jímž do Mezzaga přijel ve své neoficiální funkci hotelového kočího.

Lucian se vracel k místu, kde stály obě ženy. Dával si záležet na tom, aby kráčel trochu jinak než obvykle – víc jak by, podle jeho představ, mohl asi tak kráčet nějaký italský venkovan. Vesele si vykračoval, tedy aspoň do té míry, jak to jeho rozbité tělo dokázalo.

Našli trochu stínu po markýzou. I tak se paní Drummond-Wardová mračila a ovívala vějířem. Její vlněný oděv byl na tohle počasí moc teplý. Rose to zjevně trápilo méně. Užasle hleděla na nové prostředí. Bože, byla tak krásná. Lucian nikdy neviděl nikoho takového – ne zblízka, ne z masa a kostí. Byla jako z časopisů o filmech.

Na jednu stranu toužil Lucian něco říct – a přestat hrát tu směšnou hru, kterou rozehrál. Ale bylo těžké vymyslet, jak to udělat, aby je neurazil. Ale zároveň mu přišlo zábavné, to si musel přiznat, zjišťovat, jestli se mu podaří v té hře pokračovat; jestli vlastně dokáže v té hře zvítězit, protože se to celé nepochybně stalo soupeřením. Ne mezi Lucianem a Rose – protože s ní nikdo soupeřit nemohl –, ale mezi ním a její hrdou, nevrlou matkou.

Za pět minut usadil Lucian dvojici do kočáru. Paní Drummond-Wardová si chvíli stěžovala na tvrdost sedaček, ale brzy se uvelebila, udělala si pohodlí a pokračovala v ustavičném hovoru.

Rozjeli se po dlážděných ulicích, které vedly na pobřežní silnici. Lucian, jenž seděl vepředu, se toužil otočit a oslovit své pasažéry, jak by to asi udělal místní kočí. Ecco la famosa chiesa! Attenta al vestito, per favore… Zde je slavný kostel! Pozor na šaty, prosím... To by mu také poskytlo příležitost zahlédnout božskou Rose. Ale jeho italština byla jen nejzákladnější a pozornost paní Drummond-Wardové se nedala přesměrovat.

Mluvila a mluvila. A když během krátké pauzy v proudu jejích snobských klevet nedokázala Rose dost rychle zareagovat, vždycky pronesla: „No tak dávej pozor!“, a Rose odpověděla „Ano, mamá“ s nezájmem, který hraničil se vzdorem.

Po několik serpentinách se silnice narovnala a Lucian se přistihl, že se mu myšlenky toulají jinam. Pak se ale konverzace stočila k jeho vlastní rodině a on nastražil uši.

„Je to jedna z nejstarších rodin v hrabství,“ říkala paní Drummond-Wardová. „Cecila znám od dětství.“

„A co paní Ainsworthová?“ Nevinná otázka, nevinně položená.

„Proboha ne. To je zcela jiná sorta.“

„Jiná sorta?“

„Nedělej ze sebou hloupou, Rose. Ty moc dobře víš, jak to myslím.“

„Nejsem si jistá, mamá.“

„Je to ten typ ženy, která si myslí, že na otevření hotelu není nic divného.“ Ztlumila hlas. „Její otec vlastní továrnu na kůže. A je mu jedno, kdo o tom ví!“

Trik, jak na matku, spočíval v tom, že se na její provokace nesmělo reagovat, zjistila už dávno Rose. Pokud člověk reagoval, výsledkem byl hněv rychle následovaný uražeností. Mnohem lepší bylo být klidný a poslušný. Což nebylo totéž jako být pasivní, tedy pokud jste to dělali záměrně. Rose ale překvapovalo, jak zraňující jí matčiny poznámky stále připadaly, a to i teď, když už jí bylo dvacet a byla dospělou ženou.

Brzy – prosím, ať je to brzy! – bude vdaná. Tak proč by nemohla ignorovat matčiny urážky a její ponižování?

Dobrým příkladem byl drobný incident, který se předtím odehrál ve vlaku. Když vlak dojížděl do stanice, Rose se vyklonila z okna, aby lépe viděla to milé maličké nástupiště a všechny ty hemžící se lidi. Ale matka s tím nesouhlasila. Šťouchla ji – ano doslova šťouchla! – do boku tím jejím zatraceným slunečníkem. „Jdi od toho okna, Rose! Budeš mít saze všude po šatech.“

Nedalo se udělat nic jiného než učinit, oč žádala.

Kdyby jen Rose přicestovala do Itálie sama! Jak úžasné by to bylo! Ale to samozřejmě nepřipadalo v úvahu. Nikdy to nepřipadalo v úvahu. Mladá dáma musí přece mít doprovod. A tím doprovodem musí být… matka.

Ale proč? Matka nenáviděla „cizinu“, jak tomu říkala. Její nadšení pro tuto cestu kulminovalo brzy, ve chvíli, kdy ona a Rose dorazily do své první zastávky, do Říma.

Ona a Rose zůstaly pár dní ve slušném penzionu kousek od Španělských schodů. Rose byla v Itálii poprvé a třásla se nervózním nadšením, toužila jíst špagety, vyzkoušet italštinu, kterou se usilovně snažila pochytit ze staré gramatiky nalezené v knihovně. Ale její matka při těch nemnoha příležitostech, kdy souhlasila s tím, že bude Rose doprovázet na výpravách za památkami, byla ještě záštiplnější než obvykle a nic na ni nedokázalo udělat dojem. Rose z toho byla tak frustrovaná, že se pro tentokrát rozhodla vyslovit své zklamání nahlas.

Matka samozřejmě odmítla Roseiny stížnosti, které vycházely z jejích úst jako nervózní, slaboučký protest. „Máš moc velký sklon si tohle místo romantizovat. Jako děvče jsem podnikla svou velkou cestu po světě, takže Itálii dobře znám – možná až moc dobře. Nikdy nezapomínej na to, že je to převážně země negramotných sedláků.“

„Dante byl Ital,“ namítla Rose. Doufala, že má pravdu. Nebo to aspoň jako pravda znělo.

Matka se chladně zasmála. „Co ty o něm víš? Dante ti nepomůže najít vhodného manžela.“

Nyní měla Rose pocit, jako kdyby byla zabalená do těžkého kabátu. Nemohla se pohnout, nemohla dýchat. Tolik ho chtěla odhodit a… být sama sebou. Ať už to „sama sebou“ znamenalo cokoli. Možná to udělá, možná takovou bude v hotelu Portofino.

Protože tam určitě brzy dojedou. Zatímco matka jí do pravého ucha líčila hrůzy sociálního bydlení – „Nic takového tam není, uvidíš. V Itálii jsou chudí, chudí skutečně, a jsou rádi, že to tak je“ – Rose byla zabraná do neznámých pohledů na vesnice, jimiž projížděli. Byly tam dívky s tmavě hnědými vlasy, které natahovaly krk z horních oken, staré babičky, jež pletly venku před domem, zatímco si jim u nohou hrály děti. A všechno to bylo tak naprosto okouzlující. Aby člověk pochopil Itálii, musí se dívat jak na lidi, tak na výtvarná díla. Kde to četla? Nedokázala si vzpomenout. Má prý špatnou paměť, kárala ji ustavičně matka.

Rose byla obzvláště fascinovaná zátylkem kočího. Pramínky kudrnatých, tmavě hnědých vlasů se mu vinuly dolů po krku. Bylo nemožné nevšimnout si jeho širokých ramen, svalů až moc viditelných pod bílou košilí bez límečku, uprostřed pošpiněné širokou skvrnou od potu.

Rose ho v duchu přemlouvala, aby se otočil, ale on se samozřejmě neotočil, nemohl. Musel sledovat silnici, která skoro nebyla silnicí, spíš vyježděnou cestou, zařízlou do úbočí kopce.

Ale i tak, pomyslela si. I tak by bylo dost hezké vidět jeho obličej.

Do Portofina dojeli ve chvíli, když ze dne postupně odcházela nejhorší část horka. Kočár sledoval stoupající a klikatící se cestu uprostřed změti uvolněných kamenů a prachu.

Trochu nalevo se nacházel pomerančovníkový háj – přesně řečeno šlo o chinotti, hořké malé pomeranče, které se používaly k dochucování Campari, jednoho z Lucianových oblíbených nápojů.

Pohled na ně vyvolal v Lucianovi úžas už při jeho první cestě do Ligurie a podpořil jeho pocit, že sluncem zalitá Itálie tak nějak stojí proti válce. Ve Francii, během strašné zimy roku 1917, mu kolega důstojník ukázal dva pomeranče zmrzlé tak, že držely u sebe. „Podívej se na ně. Tvrdé jako kriketové míčky!“

Ne, tady žádné zmrzlé pomeranče nebyly.

Jednou z prvních věcí, které Lucian udělal, jakmile byl propuštěn z rekonvalescenčního centra a zotavil se dost na to, aby se mohl soustředit víc než deset minut bez přerušení, bylo to, že přečetl matčina starého průvodce po Itálii od nakladatelství Baedeker. Zbožňoval jeho plánky a mapy i rozsáhlá, sžírající hodnocení téhle restaurace či tamtoho hotelu.

Rozhodl se jet do Evropy a malovat jako jeho vzor David Bomberg. Protože přesně tím byl – malířem – a k čertu s otcem! Lucian nebude snášet kázání od člověka, který za svůj život nedokázal ani jeden jediný den pořádně pracovat.

Všichni jeho přátelé plánovali útěk z Anglie, která jim připadala ubohá a omezená. Nejlepší spisovatelé a výtvarní umělci již z téhle země zmizeli, zejména ti, kteří poznali skutečnou válku. Koneckonců, kvůli čemu by měl člověk v Anglii trčet? Spousta vlasteneckého řvaní zalévaná téměř naprostou nevědomostí, pokud šlo o to, co se skutečně děje na vražedných válečných polích Francie a Belgie.

„Anglie je ignorantská země,“ říkal vždycky Nish, „ale neuvědomuje si to. Nemá vůbec žádnou kulturní sílu. To je důvod, proč je její impérium odsouzeno k zániku.“

Starý dobrý Nish. U něj člověk vždycky věděl, na čem je.

Teď Lucian zastavil vůz před závěrečným klesáním, aby nechal odpočinout koně a cestujícím poskytl příležitost pokochat se výhledem: vysoké domy v pastelových barvách vinoucí se po obvodu zátoky a loďky mírně se pohupující na dokonale azurové hladině. Předpokládal, že o něco takového budou stát – že to pro ně bude působivý pohled, jako to byl kdysi pro něj. Ale zatímco Rose zareagovala rozechvělým zalapáním po dechu, paní Drummond-Wardovou to jen nepříjemně vyvedlo z míry.

„Proč zastavil?“ slyšel ji, jak se ptá.

„Nevím. Aby nám ukázal ten výhled, předpokládám.“

„Ale já nechci zastavovat.“ Lucian ucítil zaklepání na rameno. „Pokračujte, prosím.“ Pak k Rose? „Jak se řekne ‚Jeďte do hotelu‘?“

„Snažím se vzpomenout si,“ odpověděla.

„Tak to řekni. Kočímu.“

„Vai in albergo?“ Rose zatajila dech…

„Certo,“ odvětil Lucian. Poprvé od odjezdu z nádraží se na kozlíku otočil a pohlédl Rose do očí. Krátký úsměv, který si vyměnili, ho povzbudil. Došlo jí, kdo jsem, řekl si sám pro sebe. Anebo jestli nedošlo, tak to aspoň silně tuší.

Lucian se zazubil, obrátil se dopředu a přiměl koně k pohybu z kopce a směrem k hotelu.

2

Billy seběhl do haly, tahal se za sáčko a jeho naleštěné černé boty klapaly na mramoru. „Kdy přijedou, paní Ainsworthová?“

Bella na něj čekala u dveří. „Každou chvíli, Billy. Trápí tě ta uniforma?“ Ztišila hlas, jako kdyby ho ta otázka mohla přivést do rozpaků.

„To ten límeček.“ Strčil si prst pod naškrobenou bavlnu. „Nedokážu ho narovnat.“

„Pomůžu ti.“ Bella se naklonila a upravila mu ho. Pro jistotu mu zastrčila také podolek košile a narovnala kravatu. Od doby, co byl malý, měla tohle zvláštní nutkání chovat se k němu jako matka. Napodobila vzpřímený postoj a řekla: „Pamatuj, Billy. První dojmy.“

Na jeho tváři vyskočil široký úsměv. „První dojmy. Ano, madam!“

Před krytým sloupovým vchodem zastavil kočár, dopředu oznamovaný křupáním kol na štěrku. Billy vyběhl ven, aby pomohl Francescovi se zavazadly. Bella se rozhodla přivítat dámy Drummond-Wardovy venku na schodech, a ne za recepční přepážkou. Viděla, jak Julie otevírá peněženku a sype pár mincí do Lucianovy dlaně.

„Grazie,“ slyšela ji říkat. „Za vaši pomoc.“ Přišlo jí to zvláštní a umínila si, že se ho na to musí při nejbližší příležitosti zeptat.

Nyní byla ale ve službě.

Vykročila vpřed. „Paní Drummond-Wardová. Rose. Vítejte!“

„Paní Ainsworthová?“ Julie natáhla ruku v rukavici a Bella jí s ní vřele potřásla.

„Říkejte mi Bello, prosím,“ pronesla. „Doufám, že vám mohu říkat Julie?“

Julie maličko přikývla na souhlas.

„Jaká byla cesta?“

„Dlouhá,“ odpověděla Julie bezvýrazně. „A nesmírně únavná.“

„Dobře tedy. Pak musíme udělat všechno, co je v našich silách, abyste měly pocit, že stála za to.“ Ukázala směrem k fasádě vily, která se třpytila v jasném slunci. „Vítejte v hotelu Portofino!“

Rose se budovou zdála být uchvácená víc než její matka. Obličej jí zářil radostí, když zakláněla hlavu, aby si prohlédla nové prostředí, v němž se ocitla. „Naprosto okouzlující,“ vydechla.

Bella se chopila iniciativy a zavěsila se do Rose. „Doufám, že Lucian vás podrobně informoval. Cestou z nádraží.“

„Lucian?“

„Ano.“

Julie je dohnala. „Ten muž, který nás vezl, byl Lucian?“

„Samozřejmě.“

„Ale já jsem si myslela… My jsme si myslely…“

„Cože?“ Bella se rozhlížela kolem sebe a doufala, že najde Luciana, který by ji mohl přijít zachránit. Ale nebyl nikde k nalezení.

Melissa odložila knihu, aby sledovala příjezd dam Drummond-Wardových z okna obývacího pokoje Ascotského apartmá. Obě ženy byly na pohled okouzlující, měly velice elegantní držení těla a byly tak úchvatné. A všechny ty zvěsti o dívčině kráse byly pravda.

Melissa se příjemně ztratila ve svých úvahách. Kolik šatů s sebou ty dvě dámy asi přivezly? Budou tady bydlet celé léto?

Ale pak ji její prateta zavolala z přilehlé ložnice: „Melisso! Co je to za strašný kravál?“

„Myslím, že přijíždějí nějací hosté.“

„Vážně? A propána. Věděla jsem, že jsme si měly pronajmout nějakou vilu.“

Tohle byl její věčný nářek. Melissa se rozhlédla po prostorném a skvěle vybaveném apartmá. „Moc pochybuji o tom, že bychom tam měly takovéhle pohodlí,“ řekla.

Lady Latchmereová se náhle objevila ve dveřích, jako kdyby vylezla nějakými skrytými padacími dvířky. „Ale možná o trochu víc soukromí?“

Jaká to byla zvláštní žena. Její šednoucí (ale jen maličko) vlasy byly vysoko vyčesané a dominující postava zahalená do černého sametového županu s nařaseným límcem. Melissa neměla tušení, kolik jí je let, a neměla žádný dostupný prostředek, jak to zjistit: nikdo z těch několika lidí, kteří by to mohli vědět, by na tak nezdvořilou otázku nereagoval dobře. Fascinoval ji ale nesoulad mezi lenivými pohyby lady Latchmereové a zjevnou statností její postavy; mezi jejími staromódními šaty, které upřímně řečeno patřily spíš do nějakého obchodu s maškarními kostýmy, a její hladkou pokožkou bez vrásek.

Melissiným úkolem tady v Itálii ovšem bylo vyhovět vrtochům lady Latchmereové, ne je zpochybňovat. Vesele se usmála.

„Jak se cítíte, tetičko?“

„Prostě příšerně!“

„Mám jim říct, že nepřijdete dolů na večeři?“

„Proboha ne, má drahá. Potřebuji se udržovat při síle.“ Lady Latchmereová se pomalu vydala vpřed a opírala se o hůl, kterou Melissa podezřívala z toho, že je to jen rekvizita; nikde na své pratetě neviděla důkazy žádné vetchosti. „Tak povídej.“ Vyhlédla z okna. „Jaký dojem na tebe udělalo to Drummond-Wardovic děvče?“

Melissa sebou škubla. Hrozně nerada se ocitala v takovýchto situacích. „Já nevím, tetičko.“

„Ale no tak, určitě sis udělala nějaký názor.“

„Na její vzhled, ano.“

„Tak si ho poslechněme.“

Melissa pečlivě volila slova. „No, začala. Má krásné vlasy. A určitě drží krok s poslední módou.“

„Myslíš si, že tomu klukovi, tomu Lucianovi, se bude líbit?“

„Nemám tušení,“ odpověděla Melissa. „Proč se ptáte?“

Lady Latchmereová si povzdechla. „Ale Melisso, musíš dávat větší pozor.“ Naklonila se a jevištním šepotem pronesla: „Jejich rodiče mají v plánu, aby se jejich děti vzaly.“

Nazývali to Epsomské apartmá, což způsobilo, že se Rose usmála.

Bella, která byla tak přátelská a srdečná, vysvětlila, že její manžel – matčin zvláštní přítel z mladších časů – dostal nápad pojmenovat každé apartmá po nějakém slavném dostihovém závodišti. Tohle apartmá se skládalo ze dvou pokojů se dvěma okny s uzoučkými balkony, nabízejícími výhled na moře.

Byl to nádherný výhled. Ale trochu nudný, měla-li být Rose k sobě upřímná. Moře koneckonců nic moc nedělalo. Bylo to prostě… moře. Vypadalo pořád stejně, ať už byl člověk kdekoli na světě.

Nejdřív si Rose a její matka po namáhavé cestě odpočinuly. Pak, poté co se vestoje umyly houbou, vklouzla Rose do svých nových šatů – hedvábných šatů od Chanel, zajímavě zvýrazněných krajkou kovové barvy a řadami překrývajících se flitrů –, zatímco Julie se připravovala v koupelně.

A o hodinu později se pořád připravovala v koupelně.

Upřímně, pomyslela si Rose. Na koho má v úmyslu udělat dojem?

Protože měla zvědavou náladu, otevřela zásuvku a našla mušelínový pytlíček se sušenou levandulí. Jak všechny tyhle drobnůstky milovala! Ten starý penzion v Římě jí teď připadal značně fádní, i když ještě před několika dny na ni působil jako naprosto okouzlující.

„Mamá!“ zvolala.

„Co je?“

„Podívej, jak milé a rozkošné tady všechno je. Myslíš, že to paní Ainsworthová dělala všechno sama?“

Hlas její matky se nesl koupelnou. „Myslím, že si ráda špiní ruce. Má to v rodině.“ Objevila se ve dveřích. „Jsi připravená?“

„Jsem připravená už věčnost.“

Julie chvátala k Rose. „Musím se na tebe podívat.“

Rose klidně stála, zatímco jí matka upravovala šaty, načechrávala ňadra a štípáním dostávala do jejích tváří barvu. Poté, co kolem ní celou věčnost takhle poskakovala, prohlásila nakonec, že Rose vyhovuje. Otočila dívku proti dlouhému zrcadlu se zlaceným rámem a spolu pak zkoumaly její odraz – Rose si nebyla jistá, co by tam měla hledat, její matka si byla jistá zase až moc. Julie narovnala ramena a signalizovala Rose, že by měla udělat totéž.

„Držení těla,“ upozornila. „Všechno je to o držení těla. Pamatuj, co ti vždycky říkal tvůj starý učitel tance.“

Nastala dlouhá pauza, vyplněná jen mužským smíchem z pokoje pod nimi.

Rose se nenuceně zeptala: „Myslíš, že Lucian bude u večeře?“

„Kdo ví? Musím říct, že mi jeho chování dneska odpoledne připadalo zvláštní.“

Rose se rozhodla riskovat hádku. „Ty sis ho ale spletla s Italem. Tys ho oslovovala, jako kdyby to byl Ital.“ Ta vzpomínka způsobila, že se usmála.

„A on měl dost příležitostí k tomu, aby mě opravil. Ale z nějakého důvodu se rozhodl to neudělat. Je v něm zjevně hodně z otce.“ Julie se zamračila. „Kde je vlastně Cecil?“

Tak a je to tady, pomyslela si Rose. Kvůli tomu jsi nedůtklivější než obvykle.

Pomalu a s úzkostlivou opatrností sestupovaly obě ženy po schodech.

„Nebudu moc jíst,“ zašeptala Julie, „a tobě radím, aby ses chovala stejně.“

„Ale já jsem nejedla celý den.“

„Na hladu záleží méně než na tom, aby sis zachovala figuru.“

Bella je přivítala u dveří do jídelny. Místnost byla zaplněná jen zpola, ale na tom nezáleželo. Rose i tak na sobě cítila oči ostatních večeřících hostů, když následovala matku tichým šumem hovoru ke stolu nedaleko otevřených dveří vedoucích na terasu.

Pozornost ostatních proměnila bolestivou prázdnotu v jejím žaludku v příjemně teplý žár.

Místností proletěl slabý větřík a způsobil, že se lustr zatřásl. Bella stála a sledovala služebnou – snědou Italku – která každému nalévala sklenku šumivého vína. Roseina matka neříkala nic o tom, že je Bella krásná. Byla nesmírně atraktivní – tím přirozeným, nezdobeným způsobem. Kaštanové vlasy jí spadaly ve velkých kadeřích na ramena, ačkoli Rose měla pocit, že v jejích nesmírně velkých šedomodrých očích zahlédla smutek.

„Šampaňské,“ poznamenala Julie. „Jak příjemné!“

Byla to první pozitivní věc, jakou ji Rose slyšela říct od té chvíle, co přijely. Zdvihla oči k Belle, aby si ověřila, jestli tu poznámku zaregistrovala.

Bella na ten kompliment zareagovala úsměvem. „To je prosecco, Julie. Lehčí a ovocnější. Z místní vinice.“

Julie se napila a podržela jeho chuť pár vteřin na jazyku. „Je poněkud sladké. Ale ne nepříjemné.“

Bella si té kritické poznámky zjevně nevšimla – anebo pokud ano, byla dobrá herečka. „Jsem ráda, že si to myslíte. Jak se vám líbí vaše pokoje?“

„Trošku menší, než na jaké jsme zvyklé.“

Rose zasáhla: „Ale se skvělou vnitřní výzdobou. Říkaly jsme si, jestli jste to dělala vy sama? Že, mami?“

„Nejdražší Rose,“ pronesla Bella a na obličeji se jí objevily vrásky od úsměvu. „Kéž by všichni moji hosté byli tak milí a pozorní jako ty.“

„Jsme mezi prvními?“ Julii se podařilo dát té otázce varovný nádech.

Bella ani chvíli nezaváhala. „Otevřeno máme od Velikonoc. Ale rušno tady začíná být teprve v posledních měsících.“

Z druhé strany místnosti k nim náhle dolehl velký rozruch. Jedna žena ve staromódních šatech plísnila italskou služebnou, která se jí, podle všeho, pokusila nalít sklenici prosecca. Bella se omluvila a přešla do místa, kde se jiná žena – Lucianova sestra? – pokoušela zasáhnout.

V místnosti se rozhostilo zaujaté ticho.

„Je tady nějaký problém, lady Latchmereová?“ slyšela Rose, jak se Bella ptá.

„Nikdy se nedotknu alkoholu,“ odpověděla ta žena. „Kolikrát vám to musím připomínat?“

Sestra – Alice, vzpomněla si Rose na její jméno – pokynula služce, aby sklenici odnesla. „Moc se omlouvám, lady Latchmereová,“ řekla. „Slibuji, že se to už nestane.“

Rose tohle všechno se zájmem sledovala, když vtom se její pozornost zatoulala ke dveřím. Do místnosti vstupovali dva Italové – jeden byl středního věku a svým chováním tak trochu aristokratický, druhý byl oblečený neformálněji a byl podstatně mladší, měl blíž k jejímu věku třiadvacet let. Fyzická podobnost napovídala, že jde o otce a syna.

Rose zaklepala matce na paži. „Kdo to je?“

Julie si jich povšimla také a pozorně sledovala jejich cestu místností. „Nevím,“ odpověděla. „Zeptáme se.“ Gestem k sobě přivolala Bellu. „A tohle je?“

Jejich hostitelka pohlédla oním směrem. „Hrabě Albani.“

„A jeho syn?“

„Ano. Jmenuje se Roberto.“

Julie se zamračila. „Předpokládala jsem, že všichni hosté budou Angličané. Váš inzerát o tom hovořil dosti jasně. ‚Velmi anglický hotel na italské riviéře‘.“

„Angličané nebo anglicky mluvící,“ objasnila Bella. „Hrabě Albani je absolvent Oxfordu.“

Julie ukázala na snědého mladíka, který seděl sám u stolu ve vzdáleném rohu. Četl nějakou knihu. „A co on?“

Rose se ošila. Matka dokázala být tak neomalená.

„Pan Sengupta je přítel mého syna,“ vysvětlila Bella.

„Aha,“ odpověděla Julie nejistě.

V tu chvíli se ve dveřích objevil Lucian. Od odpoledne se dal do gala, ačkoli jeho předchozí pohlednost pramenila částečně z jeho rozcuchaných vlasů a umělecky vytvořené neupravenosti. Rose cítila, jak jí rudnou tváře, a raději se dívala na stůl. Nebyla přivyklá emocím tohoto druhu, a ještě se nenaučila držet je pod kontrolou.

Když Bella uviděla Luciana, ožila. „My o vlku, Luciane… Pojď a odčiň to. Pověz Julii a Rose vše o Portofinu.“

Lucian původně směřoval k Nishovu stolu, ale když uslyšel matčin hlas, změnil směr.

„Jestli mě omluvíte…,“ pronesla Bella a narovnala se, aby odešla.

Cestou k jejich stolu zastavil Lucian služebnou, která je míjela s tácem, a vzal si z něj sklenku prosecca. Zamrkal na služebnou, což Rose přišlo sympatické – ale zároveň doufala, že si toho její matka nevšimla.

„Nu,“ začal, když se usadil u jejich stolu. „Skoro nevím, kde začít.“

„Co takhle omluva?“ navrhla Julie.

Lucian se zazubil – odzbrojující, školácký úsměv. „Promiňte,“ omlouval se. „Bylo to ode mě hloupé. Udělal jsem špatný dojem, pokud jde o to, jaký jsem člověk.“

„A to je?“

Ta otázka zjevně Luciana překvapila. Následovala zřetelná pauza a teprve potom odpověděl. „Seriózní. Jsem seriózní člověk. Se seriózními ambicemi.“ Pohlédl přes stůl na Rose, jako kdyby ji prosil, aby mu uvěřila.

„A ty jsou?“

„Být výtvarným umělcem.“

„Proboha!“ Julie pozvedla oči. „To je snad i profese?“

„Začněte od začátku,“ vyzvala ho Rose, která toužila konverzaci přesměrovat do přátelštějších vod. „Jak se vůbec anglická rodina jako ta vaše ocitla tady?“

Lucian si pořádně loknul prosecca. „To je snadné. Mamá si tohle místo zamilovala. Při svatební cestě.“

Zdálo se to Rose jenom, anebo sebou její matka mírně škubla při výrazu „svatební cesta“.

„To se dá čekat. Ale co ji přimělo se sem přestěhovat?“

„Myslela si, že potřebujeme nový začátek.“ Lucian způsobil, že to znělo tak jednoduše. „Nové dobrodružství po válce. Ona, Alice, Lottie, já. Dokonce i papá.“

Julie mu skočila do řeči. „A poctí nás váš otec dnes večer svou návštěvou?“