SIMON VS. THE HOMO SAPIENS AGENDA

Copyright © 2015, 2018 by Becky Albertalli

„Love, Simon“ film artwork © 2017

Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved

Translation © 2017 by Anna Vrbová

ISBN 978-80-242-8815-4

Brianovi, Owenovi a Henrymu,

kvůli nimž píšu milostné příběhy

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

Poděkování

1

Ten kluk mluví v náznacích. Málem bych si nevšiml, že mě vydírá.

Sedíme v zákulisí na železných skládacích židlích a Martin Addison říká: „Četl jsem si tvoje e-maily.“

„Cože?“ vzhlédnu.

„Před chvílí. V knihovně. Samozřejmě ne naschvál.“

„Tys četl moje e-maily?“

„Sedl jsem si k počítači hned po tobě,“ říká, „a když jsem se chtěl přihlásit na Gmail, vyskočil na mě tvůj účet. Měl ses nejspíš odhlásit.“

Oněměle na něj zírám. Chodidlem poklepává o nohu židle.

„A proč to falešné jméno?“ ptá se.

Paráda. Falešné jméno jsem si zvolil hlavně proto, aby lidi jako Martin Addison nezjistili mou skutečnou totožnost. Koukám, že to zafungovalo výtečně.

Evidentně mě u toho počítače viděl sedět.

A já jsem evidentně nebetyčný idiot.

Usmívá se. „Každopádně by tě mohlo zajímat, že můj bratr je gay.“

„Ani ne.“

Dívá se na mě.

„Co se mi tu vlastně snažíš naznačit?“ ptám se.

„Nic. Hele, Spiere, já s tím problém nemám. Vždyť koneckonců o nic nejde.“

Akorát že jde, naopak je to docela pohroma. Možná dokonce pohroma monstrózních rozměrů – podle toho, jestli Martin dokáže držet jazyk za zuby.

„Je to vážně trapná situace,“ říká.

Na to se snad ani nedá odpovědět.

„Každopádně,“ pokračuje, „je zjevné, že nechceš, aby o tom lidi věděli.“

To asi nechci. I když abych byl upřímný, celý ten humbuk kolem coming outu mě vlastně zas tak neděsí.

Aspoň myslím.

Je to jen obludná hora trapnosti a rozhodně nehodlám předstírat, že se na to zvlášť těším. Ale konec světa to nebude. Ne pro mě.

Problém je v tom, že nevím, jak se to dotkne Bluea, když si Martin pustí pusu na špacír. Blue si totiž dost hlídá soukromí. Rozhodně by se nikdy nezapomněl odhlásit z e-mailu. A třeba by mi nikdy neodpustil, že jsem tak trestuhodně neopatrný.

Zkrátka nevím, jaké by to pro nás mělo následky. Pro Bluea a pro mě.

Nemůžu ale uvěřit tomu, že tenhle rozhovor vedu zrovna s Martinem Addisonem. Na Gmail se po mně mohl přihlásit kdokoli. Nutno dodat, že bych knihovní počítač nikdy nepoužil, kdyby nám ve škole neblokovali wifi. Jenže zrovna dneska jsem nedokázal čekat, až budu doma u svého laptopu. Taky jsem se na mail mohl podívat na parkovišti v mobilu, ale ani to jsem nevydržel.

Ráno jsem totiž z tajného účtu napsal Blueovi. A byl to důležitý e-mail.

Chtěl jsem se jen přesvědčit, jestli neodepsal.

„Osobně si myslím, že to lidi vezmou s klidem,“ řekne Martin. „Měl bys být sám sebou.“

Nemám slov. Heterosexuální kluk, který mě sotva zná, mi radí s coming outem. Zvednu oči v sloup.

„Jak myslíš. Nikomu to ukazovat nehodlám,“ řekne.

Na okamžik se mi nesmyslně uleví. Ale pak mi to docvakne.

„Ukazovat?“ zeptám se.

Zrudne a začne si žmoulat okraj rukávu. Z jeho výrazu se mi stáhne žaludek.

„Tys… ty sis to vyfotil nebo co?“

„No,“ říká, „o tom jsem s tebou chtěl mluvit.“

„Počkej – ty sis to do prdele vyfotil?“

Našpulí pusu a dívá se mi přes rameno. „Věc se má tak,“ leze z něj. „Náhodou vím, že se kamarádíš s Abby Susovou, a tak jsem se chtěl zeptat…“

„Děláš si srandu? Spíš bys mi mohl vysvětlit, proč sis vyfotil moje e-maily.“

Odmlčí se. „Jen jsem se tě chtěl zeptat, jestli bys mi s Abby trochu nepomohl.“

Málem se rozesměju. „Cože? Takže ty chceš, abych se za tebe přimluvil?“

„V podstatě,“ řekne.

„A proč bych to měl proboha dělat?“

Podívá se na mě a mně to konečně dojde. Jak s tím souvisí Abby. Chce, abych mu ji dohodil. Výměnou za to, že nerozšíří moji soukromou poštu.

A Blueovu.

Ježíši Kriste. Vždycky jsem si myslel, že Martin je neškodný. Mezi námi, považoval jsem ho tak trochu za troubu, ale ne ve zlém slova smyslu. Naopak mi vždycky připadal moc legrační.

Teď mi ale do smíchu není.

„Ty mě k tomu chceš jednoduše přinutit,“ říkám.

„Přinutit? Ale prosím tě, tak to vůbec není.“

„A jak to teda je?“

„Nijak. Já jen že se mi Abby líbí. A tak jsem si myslel, že bys mi mohl trochu píchnout. Třeba mě pozvat na nějakou akci, kde bude. Nevím.“

„A když to neudělám? Vyvěsíš moje maily na Facebooku? Nebo na podělaným Tumblru?“

Kurňa. Creekwoodská zpovědnice na Tumblru – líheň všech drbů z Creekwoodské střední. Během jediného dne by se to dozvěděla celá škola.

Oba mlčíme.

„Napadlo mě, že bychom si v téhle situaci mohli vzájemně vypomoct,“ řekne nakonec Martin.

Ztěžka polknu.

„Haló, Martine,“ volá ze scény slečna Albrightová. „Druhé jednání, obraz třetí.“

„Tak o tom aspoň popřemýšlej.“ Vstane ze židle.

„Super. To je opravdu výborný,“ odpovím.

Podívá se na mě. Ticho.

„Vážně nevím, co si sakra myslíš, že ti na to řeknu,“ dodám nakonec.

„To je jedno.“ Pokrčí rameny. Asi jsem si ještě nikdy tak nepřál, aby někdo odešel. Martin už už rozhrnuje oponu, ale pak se otočí.

„Jen tak ze zvědavosti,“ řekne. „Kdo je Blue?“

„Nikdo. Žije v Kalifornii.“

Jestli si Martin myslí, že Bluea prásknu, tak je totálně vedle.

Blue nebydlí v Kalifornii. Bydlí v Shady Creek a chodí s námi do školy. Ve skutečnosti se ani nejmenuje Blue.

Je to někdo. Možná i někdo, koho znám. Jen nevím kdo. A ani si nejsem jistý, jestli to vědět chci.

A rozhodně nemám náladu na rodinnou večeři. Do té mi zbývá asi hodina, což znamená, že mám hodinu na to, abych svůj školní den přetavil v pásmo zábavných historek. Rodiče už jsou takoví. Jim nejde jednoduše vyprávět, jak měla francouzštinářka zařízlé kalhotky nebo jak Garrett upustil tác v jídelně. Jim se to musí předvést. Mluvit s rodiči je náročnější než si psát blog.

Stejně je to zvláštní. Dřív jsem ten šrumec a klábosení před večeří miloval. Teď se nemůžu dočkat, až vypadnu. Obzvlášť dneska. Co nejrychleji připnu Bieberovi k obojku vodítko a jdeme ven.

Na iPodu si pustím Tegan a Saru a snažím se zaposlouchat, jenže nedokážu přestat myslet na Bluea a Martina Addisona a na celou tu dnešní hrůzu.

Takže Martin jede po Abby stejně jako všichni ostatní geekové z vyšších ročníků. Koneckonců se k nám chce jen přifařit, až někam s Abby půjdeme. Když o tom tak přemýšlím, není to vlastně nic tak příšerného.

Až na to, že mě vydírá. A potažmo vydírá i Bluea. Z toho pomyšlení se mi chce do něčeho kopnout.

Ale Tegan se Sarou pomáhají. Jdu k Nickovi, který určitě taky pomůže. V čerstvém vzduchu je cítit raný podzim a lidi už začínají stavět na schody dýně. Což zbožňuju. Zbožňuju to už od dětství.

S Bieberem zahneme na Nickův dvorek a zamíříme do sklepa. Naproti dveřím svítí obrovská televize, na které se zrovna odehrává masakr templářů. Na houpacích křeslech vyhrazených pro videohry sedí Nick s Leou. Vypadají, jako by se celé odpoledne nehnuli z místa.

Když vejdu, Nick hru pauzne. To je taková Nickova zvláštnost. Kytaru by kvůli mně neodložil, ale počítačovou hru přeruší.

„Biebere!“ vypískne Lea. Za pár vteřin už Bieber s vyplazeným jazykem přešlapuje na jejím klíně a nemotorně se na něm snaží uvelebit. Před Leou nemá absolutně žádné zábrany.

„Jasně, chápu. Jen se přivítej se psem. Jako bych tu nebyl.“

„Ale no tak, chtěl bys taky podrbat za ušima?“

Usměju se. Je to dobré, všechno je v normálu. „Už jste našli toho zrádce?“ ptám se.

„Zabili jsme ho.“ Poplácá konzoli.

„Hezky.“

Ve skutečnosti mě úspěchy asasínů, templářů ani jiných herních postav ani za mák nezajímají. Ale mám pocit, že teď něco takového potřebuju. Potřebuju brutalitu videoher, specifický pach sklepa i důvěrné přátelství Nicka a Ley. Rytmus, v jakém střídáme mluvení a mlčení. Bezúčelná říjnová odpoledne.

„Simone, Nick ještě neslyšel o francouzských spoďárech.“

„Ó ano. Le zaříznuté spoďáry. C’est une histoire touchante.“

„Přeložit, prosím,“ řekne Nick.

„Nebo to předveď pantomimicky,“ navrhne Lea.

Ukazuje se, že v přehrávání zaříznutého spodního prádla jsem nepřekonatelný.

Možná že mě to hraní nakonec baví. Trochu.

Asi se mě zase zmocňuje ten pocit ze školy v přírodě v šesté třídě. Nevím, jak to popsat. Ale když jsme s Nickem a Leou jen ve třech, libujeme si ve skvostně pitomých momentech. V takových chvílích Martin Addison přestává existovat. Všechna tajemství přestávají existovat.

Pitomost. Skvostnost.

Lea roztrhne papírový obal brčka – oba s Nickem svírají obří umělohmotné kelímky slazeného čaje z řetězce Chick-fil-A. Osobně jsem v Chick-fil-A už nějakou dobu nebyl. Moje sestra někde zaslechla, že řetězec dává peníze na kampaně proti gayům, a tak mi najednou připadalo divné se tam stravovat. Přestože jejich mléčné koktejly Oreo jsou jedna obří našlehaná lahoda. Tohle téma ale před Nickem a Leou vytáhnout nemůžu. O své homosexualitě vlastně nemluvím s nikým. Kromě Bluea.

Nick si lokne čaje a zívne a Lea se okamžitě pokusí trefit se mu do pusy papírovou kuličkou. Jenže Nick pusu rychle sklapne a její snahu překazí.

Lea pokrčí rameny. „Však ty ještě zívneš, ospalče.“

„Proč jsi tak unavený?“

„Protože v jednom kuse pařím. Celou noc. Každou noc,“ odpoví Nick.

„Jasně, a tím ‚pařením‘ myslíš úkoly z matiky.“

„Jen si rejpni, Leo.“ Opře se a znovu zívne. Tentokrát mu Leina papírová kulička škrtne o koutek úst.

Nick po ní hodí kuličku zpátky.

„Furt se mi zdají divný sny,“ pokračuje Nick.

Zvednu obočí. „Fuj. Radši nechci nic vědět.“

„Ehm, tyhle sny nemyslím.“

Lea celá zrudne.

„Ne,“ pokračuje Nick, „myslím fakt divný sny. Tuhle se mi zdálo, že si v koupelně nasazuju kontaktní čočky a nemůžu přijít na to, která čočka patří do kterého oka.“

„A co se stalo pak?“ ozve se Lea tlumeně, protože má tvář zabořenou v Bieberově kožichu.

„Nic. Vzbudil jsem se, nasadil jsem si čočky jako obvykle a všechno bylo v pořádku.“

„To je nejnudnější sen na světě,“ řekne Lea. Po chvilce dodá: „Není právě kvůli tomu levá a pravá strana pouzdra na čočky rozlišená?“

„A nemohli by právě kvůli tomu lidi nosit brýle a přestat si sahat na oční bulvy?“ Sednu si na koberec do tureckého sedu. Bieber sklouzne z Leina klína a přišourá se ke mně.

„To říkáš jen proto, že v brýlích vypadáš jako Harry Potter, viď, Simone?“

Jednou jedinkrát. Řekl jsem to jednou jedinkrát.

„Já si každopádně myslím, že se mi podvědomí snaží něco říct.“ Když se Nick dostane do téhle intelektuální nálady, umí se slušně zaseknout. „Hlavním tématem snu je očividně zrak. Co teda nevidím? Kde mám slepá místa?“

„Ve své hudební sbírce?“ nadhodím.

Nick se zhoupne v křesle a napije se čaje. „Věděli jste, že když Freud vyvíjel svou teorii, interpretoval vlastní sny? Věřil, že za každým snem je ve skutečnosti podvědomě realizované přání.“

S Leou se na sebe podíváme a já vím, že si oba myslíme totéž. Když Nick propadne filozofickým náladám, je svým způsobem neodolatelný, a to i přesto, že většinu času pravděpodobně plácá hovadiny.

Já se samozřejmě řídím striktním pravidlem nezamilovávat se do heterosexuálních kluků. Teda aspoň těch prokazatelně heterosexuálních. Kromě toho je tu pravidlo nezamilovat se do Nicka. Do něj je zamilovaná Lea. A plyne z toho spousta problémů, zvláště teď, když se na scéně objevila Abby.

Nejdřív jsem nechápal, proč Lea Abby tak nesnáší, a když jsem se zeptal přímo, nikam jsem se nedostal:

„Abby je nejlepší. Vždyť je roztleskávačka. A je tak hezká a hubená. No řekni, není prostě úžasná?“

Měli byste vědět, že nikdo neovládá umění kamenné tváře tak mistrně jako Lea.

Pak jsem si ale jednou všiml, jak si Nick při obědě vyměnil místo s Bramem Greenfeldem. Bylo to promyšlené přesednutí – Nick to zaonačil tak, aby měl co největší šance skončit vedle Abby. A pak ty oči. Slavný Nick Eisner s roztouženýma, zamilovanýma očima. Zrovna jako tehdy na konci prváku, když jsme byli s Amy Everettovou v té zaplivané uličce. Musím ale uznat, že na Nickově nervózní zanícenosti, kterou dává najevo náklonnost, je něco podmanivého.

Jakmile Lea na Nickově tváři tenhle výraz postřehne, uzavírá se do sebe.

Což znamená, že dělat Martinovi Addisonovi dohazovače by mohlo mít i světlou stránku. Kdyby se dal Martin s Abby dohromady, třeba by se problém s Nickem sám vyřešil. Lea by se mohla trochu zklidnit a rovnováha by byla obnovena.

Takže tu nejde jen o mě a moje tajemství. O mě tu vlastně nejde ani zdaleka.

2

OD: hourtohour.notetonote@gmail.com

KOMU: bluegreen181@gmail.com

DATUM: 17. října 00:06

PŘEDMĚT: Re: Kdy jsi to zjistil

To je docela rajcovní příhoda, Blue. Poslední roky na základce jsou jedna nekonečná noční můra. No dobře, možná ne nekonečná, protože skončila, ale i tak tě navždycky psychicky poznamená. Nezáleží na tom, kdo jsi. Puberta je nemilosrdná.

Čistě ze zvědavosti – viděl jsi ho od tátovy svatby?

Já ani nevím, kdy mi to došlo. Dovedla mě k tomu celá řada maličkostí. Třeba ten zvláštní sen, který se mi jednou zdál o Danielu Radcliffovi. Nebo posedlost kapelou Passion Pit a následné zjištění, že to nebude ani tak hudbou.

V osmé třídě jsem měl holku. Sice jsme „randili“, ale mimo školu jsme spolu vlastně nikdy nic nepodnikli. Upřímně řečeno jsme nic moc nedělali ani v té škole. Myslím, že jsme se drželi za ruce. Šli jsme tehdy spolu jako pár na školní ples, ale já jsem v podstatě celý večer strávil tím, že jsem s kamarády špehoval lidi zpoza tribun a cpal se brambůrky. V jednu chvíli se objevila nějaká její kámoška a oznámila mi, že na mě moje holka čeká před tělocvičnou. Že mám jít za ní a najít ji – zřejmě jsme se měli líbat. Základkovsky, se zavřenou pusou.

A teď přijde moment, na který jsem nejpyšnější – utekl jsem a schoval se na záchodě jako podělanej předškolák. Seděl jsem v zamčené kabince na míse s nohama u brady, aby mi nebyly vidět. Jako by hrozilo, že se tam holky vlámou a odvlečou mě. Přísahám bohu, zůstal jsem tam celý zbytek večera. Pak už jsem se svojí holkou nikdy nepromluvil ani slovo.

Kromě toho to bylo na Valentýna. Pojal jsem to zkrátka ve velkém stylu. Takže ano, kdybych k sobě měl být opravdu upřímný, věděl jsem to už tehdy. Akorát že jsem měl od té doby ještě dvě přítelkyně.

Víš, že tohle je jednoznačně nejdelší e-mail, který jsem kdy napsal? Nekecám. Možná jsi dokonce jediná osoba na světě, která ode mě dostala zprávu o víc než 140 znacích. To už něco znamená, ne?

Ale teď už budu končit. Nebudu zapírat. Měl jsem den blbec.

Jacques

OD: bluegreen181@gmail.com

KOMU: hourtohour.notetonote@gmail.com

DATUM: 17. října 20:46

PŘEDMĚT: Re: Kdy jsi to zjistil

Jediná osoba na světě? To rozhodně něco znamená. Jsem poctěn, Jacquesi. A je to legrační, protože já vlastně jinak e-mail taky moc nepoužívám. A o podobných věcech nikdy s nikým nemluvím. Jen s tebou.

Každopádně si říkám, že kdyby se tvůj nejzářnější moment skutečně měl odehrát na základce, bylo by to dost depresivní pomyšlení. Neumíš si představit, jak já jsem základku nesnášel. Když už člověk něco řekl, ostatní se na něj podívali prázdným pohledem a prohodili: „No, když myslíš…“ Pamatuješ? Všichni ti dávali jasně najevo, že ať už si myslíš nebo cítíš cokoli, jsi v tom sám. A nejhorší na tom samozřejmě je, že já jsem ostatním dělal totéž. Je mi nevolno, sotva si na to vzpomenu.

Snažím se zkrátka říct, že bys na sebe neměl být tak tvrdý. Tehdy jsme byli otřesní všichni.

Ale abych odpověděl na tvoji otázku: Od svatby jsem ho párkrát potkal – vidíme se tak dvakrát do roka. Ukázalo se totiž, že se moje nevlastní matka vyžívá v rodinných sešlostech a podobných akcích. On je teď ženatý a jeho manželka je myslím těhotná. Ta setkání ale aspoň nejsou nijak trapná, protože se to všechno odehrálo jen v mojí hlavě. Ale stejně je to fascinující, nemyslíš? Že v tobě někdo spustí krizi sexuální identity, a přitom o tom nemá ani ponětí. Po pravdě ve mně nejspíš pořád vidí podivínského dvanáctiletého nevlastního syna své sestřenice.

Je to asi dost předvídatelná otázka, ale stejně se zeptám: Když jsi věděl, že jsi gay, tak co ty přítelkyně?

Mrzí mě, žes měl den blbec.

Blue

OD: hourtohour.notetonote@gmail.com

KOMU: bluegreen181@gmail.com

DATUM: 18. října 23:15

PŘEDMĚT: Re: Kdy jsi to zjistil

Blue,

jasně že si vzpomínám na obávané: „No, když myslíš…“ Vždycky doprovázené zvednutým obočím a pusou staženou do povýšeného šklebu. A ano, taky jsem to říkal. Na základce jsme všichni byli pitomci.

Ty přítelkyně se dost špatně vysvětlují. Všechno se tak nějak přihodilo samo. Ten vztah v osmičce byl totální katastrofa, to se nepočítá. Co se týče dalších dvou přítelkyň, nejdřív jsem s nimi jen kamarádil, a když jsem zjistil, že se jim líbím, začali jsme spolu chodit. Pak jsme se rozešli – obě daly kopačky mně –, a ani to nebolelo. S holkou, se kterou jsem chodil v prváku, se doteď kamarádím.

Ale upřímně? Ve skutečnosti jsem myslím s holkama chodil proto, že jsem tak úplně nevěřil, že jsem gay. Nebo jsem si prostě jen nepřipouštěl, že by to mohl být trvalý stav.

Teď si určitě říkáš: „No, když myslíš...“

Jacques

OD: bluegreen181@gmail.com

KOMU: hourtohour.notetonote@gmail.com

DATUM: 19. října 08:01

PŘEDMĚT: Sluší se říct…

No, když myslíš...

(plus obočí, škleb atd.)

Blue

3

Na celé té záležitosti s Martinem je nejdebilnější to, že se o tom nemůžu zmínit před Bluem. Nejsem zvyklý mít před ním tajemství.

Totiž… neříkáme si spoustu věcí. Píšeme si o důležitých věcech, ale detaily, podle kterých bychom se mohli poznat, vynecháváme – například jména přátel nebo přílišné podrobnosti o škole. Vynechávám zkrátka věci, o kterých jsem si dřív myslel, že jsou pro mě zásadní. Ale nic z toho nepovažuju za tajemství. Je to taková naše nepsaná dohoda.

Je mi jasné, že kdyby byl Blue konkrétní třeťák se skříňkou, studijními výsledky a profilem na Facebooku, neřekl bych mu nic. Samozřejmě vím, že ve skutečnosti konkrétní třeťák je, ale jinak svým způsobem žije jen v mém laptopu. Těžko se to vysvětluje.

Našel jsem ho já. A ze všech myslitelných míst zrovna na Tumblru. Byl srpen, těsně před začátkem školy. V Creekwoodské zpovědnici člověk může vyvěsit anonymní vyznání nebo tajné myšlenky a ostatní je můžou komentovat, ale nikdo tu nikoho doopravdy nesoudí. Tak to aspoň mělo být původně, než se to zvrhlo v žumpu plnou drbů, špatné poezie a biblických citátů s pravopisnými chybami. Nicméně je to návykové i tak.

A tady jsem našel Blueův příspěvek. Jako by promlouval přímo ke mně. A nemyslím, že by to souviselo jen s homosexualitou. Nevím. Pouhých pět řádků, ale bez chyb a se zvláštně poetickým nádechem – zkrátka něco docela jiného, než co jsem kdy četl.

Pojednávaly o samotě. Což je paradoxní, protože já se za osamělého člověka nepovažuju. Ale v tom, jak Blue své pocity popsal, bylo něco hrozně povědomého. Jako by mi kradl myšlenky z hlavy.

Psal o tom, že člověk může znát druhého člověka sebelíp, může znát nazpaměť všechna jeho gesta, ale do jeho myšlení stejně nikdy nepronikne. Psal o tom, že lidi jsou jako domy s obrovskými pokoji a titěrnými okny.

O tom, že i přesto se člověk může cítit odhaleně.

O tom, že se kvůli své homosexualitě cítí zároveň skrytě i odhaleně.

Když jsem četl tuhle pasáž, nejdřív se mě zmocnila panika a rozpaky, ale taky vzrušení.

Mluvil o oceánu mezi lidmi. A o tom, že smyslem všeho je najít břeh, ke kterému stojí za to plavat.

Musel jsem ho poznat blíž.

Nakonec jsem se osmělil a odeslal jediný komentář, který mě napadl, což bylo: „TOHLE.“ Všechno velkými písmeny. Pak jsem připojil e-mailovou adresu. Tajnou adresu na Gmailu.

Celý následující týden mě sžíraly pochybnosti, jestli mi odpoví, nebo ne. A pak odpověděl. Později se mi svěřil, že byl z mého komentáře trochu nervózní. Je ve všem strašně opatrný. Zjevně o dost opatrnější než já. Kdyby Blue zjistil, že si Martin Addison vyfotil naši konverzaci, určitě by začal vyšilovat. Nicméně by vyšiloval po blueovsku.

To znamená, že by mi přestal psát.

Jasně si vybavuju ten pocit, když jsem ve schránce uviděl jeho první e-mail. Bylo to až neskutečné. Chtěl mě poznat. Několik dalších dní jsem si ve škole připadal jako filmová postava. Doslova jsem cítil, jako by mě zblízka zabírala kamera a promítala mě na plátno.

Což je zvláštní, protože v reálném světě nehraju hlavní postavy. Jsem spíš nejlepší přítel hlavní postavy.

Vlastně jsem si nikdy nepřišel zajímavý, dokud se o mě nezačal zajímat Blue. Takže mu to nemůžu říct. Nechci ho ztratit.

Martinovi se vyhýbám. Jsem si dobře vědom toho, že se celý týden snaží zachytit můj pohled, ve třídě i na zkouškách. Vím, že je to srabárna. Celkově si v téhle situaci připadám jako srab. Nejpitomější je na tom fakt, že už jsem se rozhodl mu pomoct. Nebo se spíš podvolit jeho vydírání. Říkejte tomu, jak chcete. Po pravdě se mi z toho dělá trochu šoufl.

U večeře přicházím na jiné myšlenky. Rodiče jsou dneska obzvlášť veselí, protože dneska je večer s Dívkou na vdávání. To myslím smrtelně vážně. Seznamovací reality show. Viděli jsme ji už včera, ale dneska si o tom budeme povídat přes Skype s Alicí, která studuje na Wesleyho univerzitě. Stala se z toho nová rodinná tradice Spierů. Je mi naprosto jasné, jak směšně to zní.

Nevím, moje rodina taková byla vždycky.

„Jak se má Leo a Nikola?“ zeptá se táta s vidličkou v puse. Záměna jejich pohlaví patří mezi tátovy nejoblíbenější fórky.

„Mají se báječně,“ odpovím.

„LOL, tati,“ řekne Nora. Moje mladší sestra. Poslední dobou si zvykla používat v hovoru esemeskové zkratky, přestože v samotných esemeskách je nikdy nepoužívá. Asi to má být ironie. Podívá se na mě. „Simone, slyšel jsi tuhle Nicka hrát v atriu na kytaru?“

„To zavání nějakým namlouvacím rituálem,“ řekne na to máma.

To je legrační, mami, protože si představ, že já se Nickovi naopak snažím zabránit, aby tu holku získal, protože jinak Martin Addison celé škole vyzvoní, že jsem gay. Už jsem se zmínil o tom, že jsem gay?

Jak s takovou věcí vůbec začít?

Možná by to bylo jiné, kdybychom žili v New Yorku, ale jak být gayem v Georgii, to netuším. Aspoň že bydlíme hned za Atlantou, asi by to mohlo být i horší. Nicméně Shady Creek centrem pokroku rozhodně není. Do školy s námi chodí jeden nebo dva otevření gayové a lidi jim to jednoznačně dávají sežrat. Ne nijak násilně, ale slovo „buzna“ je na denním pořádku. Kromě toho tam myslím máme pár leseb a bisexuálek, ale zdá se mi, že u holek je to něco jiného. Mají to jednodušší. Z Tumblru vím, že pro spoustu kluků jsou lesbičky sexy.

Ale asi to funguje i naopak. Některé holky, mezi nimi i Lea, kreslí yaoi a věší je na internet.

Mně osobně se to líbí. Lea totiž kreslí parádně.

Lea taky zbožňuje slash fikci a loni v létě mě tak naočkovala, že jsem se musel podívat na internet a nějakou si najít. Nevěřil jsem svým očím, kolik je toho na výběr: Harry Potter s Dracem Malfoyem spolu například ulítávají na tisíc způsobů pomalu v každém bradavickém přístěnku na košťata. Vybral jsem si ty s obstojnou gramatikou a četl jsem celou noc. Bylo to zvláštních pár týdnů. Naučil jsem se tehdy prát. Některé ponožky by člověku máma prát neměla.

Po večeři Nora v obýváku pustí Skype. Alice vypadá v okýnku na monitoru trochu pomuchlaně, ale to asi dělá i její rozcuchaná blonďatá kštice. Takhle legrační vlasy máme všichni tři. V pozadí vidíme Alicinu rozestlanou postel plnou polštářků a těch pár metrů podlahy zakrývá nový kulatý chundelatý kobereček. Představa, že Alice bydlí v pokoji s nějakou náhodnou holkou z Minneapolisu, je pořád divná. Kdo by si byl pomyslel, že se u Alice v pokoji někdy objeví něco se sportovní tematikou? Například plakát baseballového klubu Minnesota Twins.

„Ach jo, sekáte se mi. Budu muset – ne, počkejte, už je to dobrý. Proboha, tati, to je růže?“

Táta drží rudou růži a pochechtává se do webkamery. Nedělám si srandu. Když přijde na Dívku na vdávání, celá rodina se dočista zcvokne.

„Simone, předveď nám Chrise Harrisona.“

Poznámka: Moderátora téhle reality show imituju naprosto dokonale. Aspoň za normálních okolností. Jenže dneska nejsem tak docela ve formě.

Myšlenkami jsem úplně jinde. Nejde jen o to, že si Martin zkopíroval moje e-maily. Jde i o e-maily samotné. Od té doby, co Blue vytáhl tu záležitost s přítelkyněmi, mám smíšené pocity. Doufám, že mě nepovažuje za podvodníka. Blue přestal randit s holkami hned, jak zjistil, že je gay, ze dne na den. Tak jsem to aspoň pochopil.

„Takže Michael D. tvrdí, že si v hnízdečku lásky jen povídali,“ říká Alice. „Věříme mu?“

„Ani náhodou, zlato,“ odpovídá táta.

„To říkají vždycky,“ dodá Nora. Nakloní hlavu a já si teprve teď všimnu, že má v uchu pět náušnic v řadě.

„Že jo?“ přitaká Alice. „Ty se nezapojíš, bobe?“

„Noro, kdy sis nechala udělat tohle?“ sáhnu si na ucho.

Trochu zčervená. „O víkendu?“

„Ukaž mi to,“ dožaduje se Alice. Nora natočí ucho k webkameře. „Ty jo.“

„Ale proč?“ ptám se.

„Protože jsem chtěla.“

„Ale proč tolik?“

„Nemůžeme se vrátit k hnízdečku lásky?“ řekne. Když se Nora ocitne ve středu pozornosti, začne se ošívat.

„Je to přece hnízdečko lásky,“ řeknu. „Rozhodně to dělali. V hnízdečku lásky není pro povídání místo.“

„Ale to přece nutně neznamená pohlavní styk.“

„MAMI, kristepane.“

Být ve vztazích, v nichž si člověk nemusel dělat hlavu se všemi těmi ponižujícími drobnosti, které nevyhnutelně přicházejí, když vás to k někomu táhne, vlastně nakonec bylo docela snadné. S holkami vycházím dobře. S líbáním problém nemám. V těchhle mezích se dá randění docela dobře zvládnout.

„A co Daniel F.?“ zeptá se Nora a strčí si pramen vlasů za ucho. No vážně, co s těmi piercingy má? Nechápu ji.

„Daniel F. je jednoznačně nejpřitažlivější,“ řekne Alice. Když máma a Alice mluví o podobných typech, vždycky používají spojení „pastva pro oči“.

„To snad nemyslíš vážně,“ řekne táta. „Ten gay?“

„Daniel není gay,“ namítne Nora.

„Zlato, ten je jasnej. Mohl by vést Pride Parade. Všech gayů šampion.“

Jsem jako na trní. Lea se mi jednou svěřila, že by byla radši, kdyby jí lidi řekli do očí, že je tlustá, než aby musela poslouchat urážlivé kecy o váze někoho jiného. Musím přiznat, že s tím souhlasím. Není nic horšího než být nevědomky ponižován urážkami na adresu vám podobných.

„Tati, nech toho,“ řekne Alice.

Načež táta spustí píseň We Are the Champions od Queenů.

Nikdy nepoznám, jestli táta takové věci říká proto, že je myslí vážně, nebo jestli chce jen pozlobit Alici. Protože jestli to myslí vážně, rád bych to věděl. I když je mi jasné, že takové zjištění nejde vrátit zpátky.

Další problém jsou školní obědy. Od toho vyděračského rozhovoru neuplynul ani týden, a Martin už mě zase zastavuje, tentokrát cestou od výdejního pultu.

„Co chceš, Martine?“

Mrkne k mému stolu. „Máte tam ještě místo?“

„Ehm.“ Sklopím oči. „To asi ne.“

Rozhostí se trapné ticho.

„Už nás tam sedí osm.“

„Nevěděl jsem, že se tu místa dají rezervovat.“

Netuším, co na to říct. Lidi si zkrátka sedají pokaždé stejně. Žil jsem v domnění, že je to jeden ze zákonů vesmíru.

Neexistuje, abyste si takhle v říjnu jen tak z plezíru přesedli.

Moje skupinka je zvláštní, ale funguje. Nick, Lea a já. Dvě Leiny kámošky, Morgan a Anna, které čtou mangu, mají černé oční linky a v mých očích jsou v podstatě zaměnitelné – dokonce i když jsem s Annou v prváku chodil.

A pak tu máme totálně nesourodou kombinaci Nickových fotbalových kamarádů: rozpačitý a tichý Bram a poloblb Garrett. A pak samozřejmě Abby. Přistěhovala se sem těsně před začátkem školního roku a tak nějak nás to k sobě táhlo. Vděčíme za to částečně osudu a částečně tomu, že se organizační schůzky týkající se studia rozepisují podle abecedy.

Takže nás je osm. Přes to vlak nejede. Už takhle jsme museli k šestimístnému stolu vmáčknout dvě židle navíc.

„No dobře.“ Martin se zakloní a vzhlédne ke stropu. „Jen jsem myslel, že jsme teď na stejné lodi, ale…“

Významně zvedne obočí. Bože.

Přesné podmínky téhle vyděračské dohody jsme si nevyjasnili, ale očividně to bude fungovat zhruba takhle: Martin si usmyslí, co ho napadne, a já to budu muset udělat.

Fakt super.

„Hele, já ti pomoct chci.“

„Jasně, Spiere.“

„Poslyš,“ ztiším hlas, až skoro šeptám. „Já s Abby promluvím, neboj. Ale musíš mě to nechat udělat po mém.“

Pokrčí rameny.

Celou cestu ke stolu v zádech cítím, jak se na mě mračí.

Měl bych se chovat normálně. Ale zároveň nemluvit jen tak do větru. Asi bych se měl Abby o Martinovi zmínit. A přesně do toho se mi nechce.

Zařídit, aby si Abby toho kluka oblíbila, asi bude oříšek. Protože já sám ho nemůžu vystát.

Ale to je teď asi vedlejší.

Nicméně dny ubíhají a já zatím nic nepodnikl. Nepromluvil jsem s Abby, nikam jsem Martina nepřizval a ani jsem je společně nezamkl v prázdné učebně. Upřímně pořád nevím, co po mně ten kluk vlastně chce.

A tak trochu doufám, že to zjištění pokud možno co nejvíc oddálím. Takže se radši vždycky zdekuju. Nebo se naopak nalepím na Nicka s Leou, aby se se mnou Martin nepokoušel mluvit. V úterý přijedu na parkoviště a Nora hned vyskočí z auta. Když se ale nehýbám, znovu otevře dveře a strčí hlavu dovnitř.