Obsah

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

EPILOG

Sandra Brown

SMASH CUT

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc. and

P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English SMASH CUT

Copyright © 2009 by Sandra Brown Management Ltd.

First published in the United States of America by Pocket Books,

an imprint of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2011, 2023 by Marie Válková

ISBN 978-80-242-8776-8

PROLOG

Jemné cinknutí oznámilo příjezd výtahu. Dvoukřídlové dveře se rozjely. Uvnitř byli tři lidé: dvě ženy středního věku, které si povídaly jako dlouholeté přítelkyně, a asi třicetiletý muž s vystresovaným vzhledem mladšího řídícího pracovníka. Posunul se dozadu, aby udělal místo muži a ženě, kteří čekali, až budou moct nastoupit. Vstoupili, přátelsky se usmáli a otočili se tváří ke dveřím. Výtah začal sjíždět do hotelové haly a v mosazných dveřích se odráželo těch pět pasažérů. Pár stál kamarádsky vedle sebe. Jedna žena za jejich zády nepřestávala mluvit, ale ze zdvořilosti hovořila tiše. Její přítelkyně si přitiskla ruku na ústa, aby potlačila smích, a nechala se slyšet: „No tedy. A to byla na tu zpropadenou věc tak pyšná.“

Když výtah zpomalil a cinknutí ohlásilo zastávku v osmém poschodí, mladý byznysmen pohlédl na náramkové hodinky a trhl sebou, jako by se smiřoval s tím, že jde pozdě.

Dveře výtahu se otevřely.

Stál tam člověk v tmavomodré teplákové soupravě, v neprůhledných brýlích proti slunci a lyžařské masce. Kolem otvoru na ústa měla vzorek v podobě rozevřeného žraločího chřtánu s rozeklanými, špičatými zuby.

Cestujícím ve výtahu to ještě ani pořádně nedošlo, když pěstí v rukavici bouchl do knoflíku, který zajišťoval, že se dveře výtahu nezavřou. Zamával pistolí, kterou držel v druhé ruce.

„Na kolena. Hned! Pohyb!“

Hlas měl vysoký a monotónní, a že vycházel z otevřených žraločích čelistí, naháněl o to větší hrůzu. Ty dvě přítelkyně okamžitě padly na podlahu. Jedna naříkavě zaprosila: „Nezabíjejte nás.“

„Drž zobák! Ty.“ Ukázal pistolí na byznysmena. „Kleknout!“ Mladík zvedl ruce a klesl na kolena, takže zůstala stát už jenom ta dvojice. „Jste hluchý, nebo co? Na kolena!“

„Má artritidu,“ řekla žena.

„Je mi to fuk, i kdyby měl obrnu. Tak bude to? Kleknout!“

Jedna z žen vzadu zakvílela. „Udělejte, co chce, prosím vás!“

Šedovlasý muž se pevně chytil ženy za ruku, když si s patrnou námahou klekal. Žena s nechutí poklekla také.

„Hodinky a prsteny. Dejte je sem.“ Útočník přistrčil černý sametový vak k byznysmenovi a ten do něj vhodil hodinky, které mu ještě před chvílí působily takovou úzkost.

Pak vzaly vak ty dvě ženy a rychle do něho daly své šperky. „Ještě náušnice,“ řekl zloděj jedné. Okamžitě poslechla.

Jako poslední dostal vak džentlmen s artritickými koleny. Podržel jej otevřený ženě, která byla s ním. Přidala tam své šperky.

„Pospěšte si!“ nařídil jim zloděj tím odpudivě dívčím hlasem.

Džentlmen vložil do vaku své luxusní švýcarské hodinky Patek Philippe a pak jej podal útočníkovi. Ten mu ho vytrhl z ruky a nacpal si ho do kapsy mikiny s kapucí.

„No dobře.“ Hlas staršího džentlmena nezapřel autoritu. „Dostal jste, co jste chtěl. Nechte nás na pokoji.“

Výstřel byl ohlušující.

Ty dvě postarší ženy v hrůze zaječely.

Mladý byznysmen šokovaným, drsným hlasem vykřikl nadávku.

Žena, jež patřila ke staršímu muži, zděšeně a bez hlesu zírala na krev, která se za jeho hroutícím se tělem rozstříkla na stěnu výtahu.

KAPITOLA 1

Creighton Wheeler vztekle přešel přes terasu dlážděnou modrošedým kamenem, rozmáchle si sundal štítek proti slunci, setřel si pot, který mu stékal po obličeji, a zlostně odhodil vlhký ručník a štítek na lehátko. „Ať je to fakt důležité. Chystal jsem se zlomit jeho podání.“

Na hospodyni, která ho přivolala z tenisového kurtu, jeho vyvádění nijak neúčinkovalo. „Takový tón na mě nezkoušejte. Chce s vámi mluvit váš otec.“

Jmenovala se Ruby. Její příjmení Creighton neznal a nikdy se nenamáhal se zeptat, přestože byla v jejich rodině zaměstnaná od doby, kdy se narodil. Kdykoliv si na ni začal vyskakovat, připomněla mu, že mu utírala zadek a nos, obojí že bylo nechutné a vůbec ji to nenadchlo. Užíral se při pomyšlení, že ho tak důvěrně zná, i když z doby, kdy byl batole.

Protáhl se kolem jejího mohutného těla, přešel rozlehlou kuchyní k jedné z několika lednic a prudce otevřel dvířka.

„Ihned, říkal.“

Creighton ji ignoroval, vytáhl si z chladicího boxu plechovku koly, odtrhl uzávěr a zhluboka se napil. Přejel si chladnou plechovkou přes čelo. „Odneste jednu ven Scottovi.“

„Váš trenér nemá zlomené nohy.“ Otočila se zpátky ke kuchyňské lince a pleskla širokou dlaní do kusu hovězího, které připravovala na pečení.

S tím jejím drzým odmlouváním by se mělo něco udělat, pomyslel si Creighton, strčil do lítaček a vydal se do přední části domu, kde měl jeho otec pracovnu. Dveře byly pootevřené. Zastavil se před nimi, potom klepl plechovkou koly do futra dveří, strčil do nich, volným krokem vešel do místnosti a přitom točil tenisovou raketou, kterou měl položenou na rameni. Vypadal ve všech ohledech jako aristokrat, jehož odvolali ze zdravého sportování. Pro tuto roli byl dokonale stvořený.

Doug Wheeler seděl za psacím stolem, jenž měl rozměry stolu prezidentského, byl ale mnohem pompéznější než cokoliv v Oválné pracovně. Po obou stranách stolu byly mahagonové žerdě, jedna pro vlajku státu Georgia, druhá pro vlajku Spojených států. Ze stěn obložených mořeným cypřišem, které měly vydržet až do příchodu Mesiáše, se z olejových portrétů mračili předkové.

„Scott je drahý a čas běží,“ poznamenal Creighton.

„Tohle bohužel nemůže počkat. Posaď se.“

Creighton se posadil do jednoho z křesel potažených jemnou barvenou kůží naproti otcovu psacímu stolu a opřel si o něj raketu. „Nevěděl jsem, že jsi tady. Neměl sis jít odpoledne zahrát golf?“ Předklonil se a postavil plechovku s kolou na leštěnou desku stolu.

Doug se zakabonil a vsunul pod plechovku podložku, aby na stole nezůstalo vlhké kolečko. „Zaskočil jsem domů převléknout se, než půjdu do klubu,“ řekl. „Ale něco naléhavého –“

„Nic mi neříkej,“ skočil mu do řeči Creighton. „Audit kancelářských sponek odhalil zpronevěru. Hrom do těch potměšilých sekretářek.“

„Paul je mrtvý.“

Creightonovi se rozbušilo srdce. Přestal se usmívat. „Cože?“

Doug si odkašlal. „Tvého strýce asi tak před hodinou zastřelili v hotelu Moultrie.“

Creighton na něho jenom zíral, až konečně vydechl. „No, řečeno nesmrtelnými slovy Forresta Gumpa. Vlastně jeho matky. ‚Život je jako bonboniéra. Nikdy nevíš, co ochutnáš.‘“

Otec se vrávoravě zvedl ze židle. „Víc k tomu neumíš říct?“

„Myslím, že je to docela výstižné.“

Creighton nikdy neviděl otce plakat. Ani teď neplakal, ale oči měl podezřele vlhké a nápadně často a příliš ztěžka polykal. Pokusil se skrýt cit, který hrozil, že ho přemůže, tím, že vyšel zpoza stolu a přistoupil k širokému oknu. Zahleděl se na pozemky obklopující sídlo, mexičtí dělníci tam ručně pleli pestrobarevné záhony balzamín a užovníků.

Creighton se tiše zeptal: „Slyšel jsem tě dobře, otče? Strýce Paula zastřelili?“

„Byl střelen do čela. Z téměř bezprostřední blízkosti. Při ozbrojené loupeži.“

„Ozbrojené loupeži? V hotelu Moultrie?“

„Zdá se to neuvěřitelné.“

Doug si prohrábl vlasy, husté a šedivé, jako měl jeho bratr – nyní zesnulý bratr – , který byl jenom o jedenáct měsíců starší. S Paulem chodili ke stejnému kadeřníkovi a stejnému krejčímu. Vážili skoro stejně a byli téměř stejně vysocí, takže si je lidé často pletli. Byli si téměř tak blízcí jako dvojčata.

„Podrobnosti neznám,“ pokračoval Doug. „Julie byla tak rozrušená, že skoro nemohla mluvit.“

„Ji uvědomili jako první?“

„Byla totiž s ním, když k tomu došlo.“

„V hotelu Moultrie. Ve všední den.“

Doug se otočil a tvrdě se na syna zadíval. „Byla na pokraji hysterie. Podle toho, co říkal ten policista. Vlastně detektiv. Vzal si od ní telefon, když už nebyla schopná mluvit. Trvala na tom, že mi zavolá a sama mi to sdělí, ale dokázala ze sebe vypravit jenom pár nesouvislých slov, pak se rozplakala tak, že už jsem jí nerozuměl.“ Odmlčel se a odkašlal si.

„Ten detektiv, myslím, že říkal, že se jmenuje Sanford, byl celkem slušný. Vyjádřil mi soustrast a říkal, že bych mohl zajít do márnice, jestli… jestli chci vidět Paulovo tělo. Provedou samozřejmě pitvu.“

Creighton odvrátil pohled. „Proboha.“

„Ano,“ řekl Doug s těžkým povzdechem. „Také se s tím nedokážu vyrovnat.“

„Chytli toho chlapa?“

„Ještě ne.“

„Kde v hotelu se to stalo?“

„To ten detektiv neříkal.“

„V některém obchodě?“

„Nevím.“

„Kdo by loupil –“

„Nevím,“ vybuchl Doug.

Rozhostilo se napjaté ticho. Na ramenou Dougovy vysoké postavy bylo znát, jak tíživě to na něho dolehlo. „Promiň, Creightone. Není… není mi dobře.“

„To je pochopitelné. Je to překvapení.“

Doug si promasíroval čelo. „Ten detektiv říkal, že mi všechno podrobně vypoví, až se tam dostavím.“ Letmo pohlédl na otevřené dveře, ale nevykročil k nim, nechtělo se mu tam jít, to bylo patrné.

„Co matka? Už to ví?“

„Byla u toho, když Julie volala. Přirozeně je rozčilená, musí se ale zařídit spousta věcí. Je nahoře a už začala obvolávat, co je zapotřebí.“ Přistoupil k baru a nalil si panáka bourbonu. „Chceš taky?“

„Ne, díky.“

Doug do sebe hodil pití a znovu uchopil karafu. „Jakkoliv je těžké se s touhle tragédií vyrovnat, vyvstaly praktické záležitosti, s nimiž je třeba se vypořádat.“

Creighton se obrnil. Opovrhoval vším, co se označovalo za praktické.

„Chci, abys zítra ráno zašel do naší kanceláře a učinil osobní prohlášení k našim zaměstnancům.“

Creighton v duchu zaúpěl. Nechtěl mít nic společného s jejich zaměstnanci. Znamenalo to několik set lidí, z nichž každý si strýce Paula velice vážil, ale vůči němu většina dávala najevo jenom pohrdání, kdykoliv poctil kanceláře vedení firmy svojí přítomností, což bylo jen málokdy.

Wheelerovy závody vyráběly a prodávaly nějaký stavební materiál. Hurá! Náramně vzrušující.

Otec se po něm ohlédl přes rameno. Zřejmě od něho očekával odpověď.

„Samozřejmě. Co bych jim měl říct?“

„Večer něco sepíšu. Na desátou nechám všechny svolat do sálu v druhém patře. Učiň prohlášení a potom by se měla držet minuta ticha.“

Creighton vážně přikývl. „To bude nanejvýš vhodné.“

Doug vypil druhou sklenku, pak ji prázdnou rázně postavil na barový pult. „Nejspíš bude zapotřebí, abys převzal část úkolů, zatímco budeme všechno vyřizovat.“

„Co všechno?“

„Pohřeb, pro začátek.“

„No ovšem. To bude událost.“

„To nepochybně,“ přitakal Doug s povzdechem. „Vynasnažíme se, aby byl co nejdůstojnější, však tvůj strýc – “

„Měl prsty ve všem. Byl to nekorunovaný král Atlanty.“

Doug pokračoval. „Ano, a nyní je král mrtev. A aby to nebylo tak jednoduché, zemřel násilnou smrtí.“ Při pomyšlení na brutalitu bratrova zabití sebou trhl a přejel si rukou přes obličej. „Kristepane.“ Vrhl pohled k baru, jako by uvažoval o tom, že si nalije ještě panáka whisky, ale neudělal to. „Policie bude potřebovat naši plnou spolupráci.“

„Co my můžeme dělat? Nebyli jsme u toho.“

„Ale Paulova vraha je třeba dopadnout. Budeš spolupracovat, a to ochotně. Dohodnuto?“

„Samozřejmě, otče.“ Creighton zaváhal, potom dodal: „I když doufám, že budeš vystupovat jako oficiální mluvčí rodiny. Média se na nás vrhnou jako supi na mršinu.“

Doug příkře přikývl. „Dohlédnu na to, abyste s matkou byli chránění. I když jsem nucen uspořádat pohřeb jako podívanou pro veřejnost, budu trvat na tom, aby všechno proběhlo co možná nejklidněji.

Musíme jít příkladem našim zaměstnancům a udržet firmu v chodu bez nějakých výkyvů, což by po nás Paul chtěl. Přeju si, aby ses na to připravil. Nechal jsem ti ve tvém pokoji nějaké materiály. Měl by sis je dnes večer projít, seznámit se s novými výrobky, s tím, jaké místo zaujímáme na trhu, s tím, co plánujeme na příští rok.“

„Tak dobře.“ Už se vidím.

Otec jako by mu četl myšlenky. Tvrdě si ho podal a nijak ho nešetřil. „To je to nejmenší, co můžeš udělat, Creightone. Je ti skoro třicet. Byl jsem laxní a nesu částečně vinu na tom, že se o firmu nezajímáš. Měl jsem ti dát větší zodpovědnost, víc tě zapojit do rozšiřování obchodních zájmů. Paul…“ O to jméno klopýtl. „Paul mě měl k tomu, abych to udělal. Místo toho jsem tě rozmazlil. Tak s tím je konec. Je načase, abys začal něco dělat. Když Paul nežije, převezmeš řízení, až půjdu do důchodu.“

Komu chtěl co namluvit? Možná sobě, ale rozhodně ne Creightonovi. Otec to nemá v hlavě v pořádku, jestli si myslí, že má Creighton v úmyslu skočit do firemního kotle. O chodu firmy nebo jejím řízení nevěděl nic a nechtěl to vědět. Zajímalo ho jenom, co rodinná firma vynáší. Miloval přesně takový život, jakým žil, a neměl v úmyslu cokoliv na něm měnit tím, že by vzal na sebe povinnosti, které může plnit kdejaký poskok.

Teď ale nebyla ta pravá chvíle, aby si s otcem zopakovali scénu, která se mezi nimi odehrála už mnohokrát, kdy přišly na přetřes jeho nedostatky a vše, čemu nevhodně dává přednost, kdy mu bylo připomínáno, jaké má povinnosti a co to znamená být dospělý, být muž, být Wheeler. A podobné kecy.

Začal o něčem jiném. „Už to bylo ve zprávách?“ zeptal se.

„Pokud ještě ne, tak brzy bude.“ Doug přistoupil k psacímu stolu, sebral list papíru a podal jej Creightonovi. „Mohl bys prosím zavolat těmhle lidem a oznámit jim to? Zaslouží si, aby se to dozvěděli od někoho z rodiny, a ne ze zpráv.“

Creighton rychle pročetl seznam napsaný na stroji, většinu jmen rozpoznával jako osobní přátele strýce Paula, akcionáře Wheelerových závodů, městské a státní úředníky a další význačné podnikatele.

„A sdělil bys tu novinu také Ruby?“ zeptal se Doug. „Ví, že se něco děje, ale neměl jsem to srdce jí to říct, zvlášť když uvážím, za jak hrozných okolností k tomu došlo. Víš, jak měla Paula ráda a jak ho obdivovala.“

„Ano, to udělám.“ A vychutnám si to, pomyslel si Creighton. To bude mít za to, že mu tak drze odmlouvá. „Chtěl bys, abych s tebou jel do márnice?“

„Děkuju, ale ne,“ řekl Doug. „To bych po tobě nemohl žádat.“

„Dobře. Nenapadá mě nic horšího.“ Creighton předstíral, že se na chvíli ponořil do myšlenek, pak se otřásl. „Snad jenom výletní plavba.“

KAPITOLA 2

„Julie?“

Nepřítomně hleděla před sebe, nevnímala vyzvánějící telefony, pracovní ruch, procházející lidi, zvědavé pohledy. Při zvuku svého jména se otočila, pak se zvedla, aby uvítala muže, který k ní kráčel. „Dougu.“

Když Paulův bratr uviděl krvavé skvrny na jejím oblečení, zůstal stát jako přibitý a obličej se mu zrůznil zármutkem. Na dámských toaletách na policejní stanici si umyla obličej a krk, paže a ruce páchnoucím dezinfekčním mýdlem, ale neměla ještě možnost zajít se domů převléknout.

Kvůli Paulovi se k sobě s Dougem chovali přátelsky, ale nikdy se spolu necítili tak docela ve své kůži. I tak jí nad ním srdce usedalo. Musí to být pro něho hrozné, vidět ji potřísněnou krví svého bratra, vidět nesmazatelný důkaz násilného činu, který jej připravil o život.

Došla k němu, ale byl to on, kdo napřáhl paže a objal ji. Nemotorně. Tak, aby mezi nimi zůstalo dost místa. Tak, jako by muž objímal přítelkyni svého bratra.

„Je mi to tolik líto, Dougu,“ zašeptala. „Měl jsi ho tak rád. A on měl rád tebe. Musí to pro tebe být strašné.“

Pustil ji. V očích se mu leskly slzy, ale držel se obdivuhodně, ani by od něho nic jiného neočekávala. „Jak ti je?“ zeptal se. „Jsi zraněná?“

Zavrtěla hlavou.

Prohlédl si ji od hlavy k patě, potom si přejel rukama přes obličej, jako by chtěl vymazat pohled na krvavé skvrny na jejím oblečení.

V uctivé vzdálenosti od nich postávali dva detektivové, aby jim dopřáli chvilku soukromí. Julii se představili, když dorazili do hotelu prozkoumat místo činu.

Detektiv Homer Sanford byl vysoký černoch se širokými rameny a jenom náznak počínajícího břicha prozrazoval jeho věk, který Julie odhadovala něco málo po čtyřicítce. Vypadal jako někdejší hráč amerického fotbalu.

Fyzicky byl jeho parťák jeho naprostým opakem. Detektiv Roberta Kimballová měla sotva sto šedesát centimetrů a marně se snažila zamaskovat deset kilo nadváhy kolem pasu černým blejzrem, který měla přes šedé kalhoty, jež se jí napínaly přes stehna.

Jako první se do hotelu Moultrie dostavili uniformovaní policisté z místní služebny z okrsku Buckhead. Okamžitě si ovšem vyžádali výjezdovou skupinu. Poslali ji z policejního ústředí spolu se dvěma vyšetřovateli z oddělení vražd.

Sanford a Kimballová zapůsobili na Julii dojmem, že jsou skuteční profesionálové, a přitom jim nechybí lidský přístup. Na místě činu s ní jednali v rukavičkách, mnohokrát se omluvili, že musejí začít s vyšetřováním okamžitě tím, že se jí budou vyptávat, když je ještě v šoku ze zločinu, při němž Paul zemřel.

Nyní Kimballová ohleduplně oslovila Douga. „Potřebujete ještě pár minut, než začneme, pane Wheelere?“

„Ne, jsem v pořádku,“ prohlásil rázně, jako by se snažil přesvědčit o tom sám sebe.

Detektivové ho sem doprovodili rovnou z márnice. Na všech třech ulpěl charakteristický pach. Sama byla ještě zdecimovaná na těle i duši po návštěvě v tom depresivním prostředí.

„Doufám, že vám nebude vadit, když bude pan Wheeler u toho, až budeme procházet vaši výpověď,“ obrátil se na ni Sanford.

„Vůbec ne.“ Doug si někdy určitě bude chtít od ní vyslechnout, jak to všechno bylo. Může to být tedy docela dobře teď.

Vešli do oddělení násilných trestných činů a Sanford je zavedl do nějaké kanceláře. Julie usoudila, že zřejmě své, a nemýlila se. Měl tam fotografii, na níž byl v dresu Buldoků a poškrábané helmě, jak se řítí přes brankovou čáru s fotbalovým míčem pod paží. Na dalších fotografiích byla hezká žena a tři děti. Měl snubní prsten. Roberta Kimballová nikoli.

Sanford přidržel Julii židli. „Paní Rutledgeová.“ Posadila se. Pro Douga přinesl další židli. Kimballová řekla, že raději postojí. Sanford se posadil za psací stůl a přitáhl si kroužkový pořadač označený datem, Paulovým jménem a číslem případu. Zemřel ani ne před pěti hodinami, ale už byl součástí statistiky.

Sanford se otočil k Julii. „Ostatní svědkové učinili výpověď. To, co jste nám předtím pověděla do záznamu, je přepsané. Než přepis své výpovědi podepíšete, chtěl bych, abychom jej prošli, jestli si ještě na něco nevzpomenete, nebo nebudete chtít něco dodat či změnit.“

Julie přikývla. Překřížila paže a uchopila se za lokty.

Kimballová si toho gesta všimla a poznamenala: „Chápeme, jak to pro vás musí být těžké.“

„Ano, to je. Ale chci pomoct. Chci, abyste toho, co to udělal, chytili.“

„To my také.“ Sanford uchopil propisovačku a několikrát jí cvakl, když rychle pročítal jednu přepsanou stránku ve složce.

„Před tím incidentem jste s panem Wheelerem pobývali v pokoji číslo 901? Je to rohové apartmá, souhlasí to?“

„Ano, souhlasí.“

Detektivové se na ni mlčky tázavě zadívali. Doug upíral pohled na svoje boty.

„S Paulem jsme se tam sešli kolem půl druhé,“ řekla Julie.

„Šli jste rovnou do toho apartmá. Nezapisovali jste se.“

„Paul už nás zapsal. O pár minut jsem se opozdila. Byl už v apartmá, když jsem dorazila.“

Detektivové se dorozuměli rychlým pohledem, pak se Sanford znovu zahleděl do složky. Julie si nemyslela, že čte z přepsané stránky. Usoudila, že to nepotřebuje. Teď už bude vědět, že s Paulem měli potvrzenou rezervaci na to apartmá vždy na úterý, a to za všech okolností, dvaapadesát týdnů v roce. Nehodlala se k tomu uspořádání blíž vyjadřovat. Nebylo to podstatné.

„U pokojové služby jste si objednali oběd,“ řekl Sanford.

„To jsme se dozvěděli od zaměstnanců,“ doplnila Kimballová.

Nepochybně rovněž věděli, co s Paulem jedli. Budou vědět, že Paul dnes objednal šampaňské. Co si z toho vyvodí, pokud vůbec něco? Jelikož se o tom nezmínili, ani ona na to nezavede řeč.

„Kromě pokojového číšníka vás nikdo jiný v apartmá neviděl?“ zeptal se Sanford.

„Ne.“

„Byli jste po celou dobu sami?“

„Ano.“

Po významné a trapné odmlce Sanford navázal: „Předtím jste nám říkala, že jste odcházeli z apartmá přibližně ve tři.“

„Měla jsem sjednanou schůzku.“

„Ve své galerii?“

„Ano.“

„Hovor na tísňovou linku přišel ve tři hodiny šestnáct minut,“ pokračoval Sanford.

„Takže k loupeži muselo dojít pár minut předtím,“ řekla Kimballová, jako by za něho dokončovala větu.

„Potom se domnívám, že jsme z apartmá odešli pár minut po třetí,“ řekla Julie. „Protože jsme odtamtud šli rovnou k výtahu a nemuseli jsme na něj dlouho čekat.“

Doug zřejmě neměl trpělivost poslouchat časové údaje a poprvé se vložil do hovoru. „Vrah unikl?“

„To se právě snažíme zjistit, pane Wheelere,“ řekl Sanford. „Vyslýcháme všechny hotelové hosty. A každého zaměstnance.“

„Nemohl se procházet po hotelu v té příšerné masce,“ podotkla Julie.

„Máme za to, že se jí ihned zbavil,“ řekla Kimballová, „ale při prohlídce hotelu se nic nenašlo. Ani tepláková souprava, ani maska – “

„Vůbec nic,“ dopověděl Sanford.

„V hotelu jako je Moultrie je spousta skrýší,“ poznamenal Doug.

„Pátrání pokračuje,“ řekl Sanford. „Prohledáváme rovněž nádoby na odpadky, kanály, otvory a výklenky v okolí, kde by se to dalo schovat, kdyby to s sebou odnesl ven.“

„Klidně vyšel ven?“ zeptal se Doug nevěřícně.

Kimballové se zřejmě nechtělo něco takového připustit, ale pak řekla: „S takovou možností počítáme.“

Doug v duchu zaklel.

Sanford ještě párkrát cvakl propisovačkou a přitom pročítal materiály. „Vraťme se o chvilku nazpátek.“ Pohlédl na Julii. „Když jste vyšli z apartmá, na chodbě nikdo jiný nebyl?“

„Ne.“

„Pokojská, pokojová služba –“

„Nikdo.“ Vybavila si, jak kráčeli k výtahu. Paul ji vzal kolem ramen. Svojí přítomností jí dodával pocit jistoty. Byl silný, laskavý, plný života. Tolik se lišil od těla pod plachtou v márnici. Zeptal se jí, jestli je šťastná, a ona odpověděla, že je.

„Mluvila jste s ostatními lidmi ve výtahu, když jste nastoupili?“ zeptala se Kimballová.

„Ne.“

„A pan Wheeler?“

„Ne.“

„Připadalo vám, že vás nebo jeho někdo z přítomných poznal?“

„Ne.“

„Nikdo na vás nepromluvil? Nevšímal si vás?“

„Vlastně ne. Ty dvě ženy si povídaly a nevěnovaly nám pozornost. Ten mladý muž neřekl nic, i když zdvořile ustoupil, abychom mohli nastoupit. Zřejmě si přemýšlel o svých záležitostech.“

„Přijel z Kalifornie na pracovní pohovor v půl čtvrté. Měl obavy, že to nestihne,“ objasnila Kimballová. „To jsme si prověřili.“

„Ty dvě ženy jsou z Nashvillu,“ řekl Sanford. „Přijely na svatbu neteře, která se koná tenhle víkend.“

„To je pro ně strašné,“ zamumlala Julie.

Pro všechny ve výtahu to bylo rozhodně trauma. Ale ti tři nikoho neztratili jako ona. Kromě té krátké jízdy výtahem neměli s Paulem Wheelerem žádnou spojitost. Neznamenal pro ně nic než jméno, byl nešťastnou obětí. Nepochybně na nich ta událost zanechá stopy a vzpomenou si na ni vždy, když nastoupí do výtahu, ale nezůstane po ní v jejich životech prázdno. Pro ně dva jsou důsledky nenapravitelné.

Sanford upustil propisovačku na stůl. „Co kdybyste začala z tohohle konce a znovu nám to pověděla? Jak kvůli tady panu Wheelerovi, tak kvůli nám.“ Propletl dlouhé prsty a položil si je na přezku opasku, čímž zaujal postoj člověka, který se chystá naslouchat.

Vylíčila krátkou jízdu do osmého patra, kde výtah zastavil, jak se dveře otevřely a lupič natáhl ruku do výtahu a stiskl knoflík, aby se dveře nezavřely.

„Co na vás zapůsobilo jako první?“ chtěla vědět Kimballová.

„Ta maska. Žraločí tlama.“

„Jeho rysy jste nerozpoznala?“

Zavrtěla hlavou. „Nebylo mu vidět vlasy ani kůži. Rukávy teplákové bundy měl přetažené před rukavice. Maska sahala až do výstřihu teplákové bundy, kterou měl zapnutou až k bradě.“

„Kolik asi měřil, kolik vážil?“

„Byl vyšší než já, ale ne o moc. Průměrná váha.“ Detektivové přikývli, jako by ho takhle popsali i ostatní svědkové.

„Tak za den dva bychom rádi, abyste si poslechla nějaké nahrávky,“ řekl Sanford, „jestli nedokážete určit hlas, zaznamenaný v souvislosti s jinými zločiny.“

Zmínka o tom přízračném hlasu způsobila, že Julii na pažích naskočila husí kůže. „Byl příšerný.“

„Jedna z žen říkala, že to bylo, jako když se přejede nehty po školní tabuli.“

„Bylo to horší. Mnohem děsivější.“

Znepokojivě si připomněla ty brýle proti slunci. „Brýle byly velice tmavé, takže měl oči černé a neproniknutelné jako žralok. Avšak cítila jsem na sobě jeho pohled.“

Sanford si trochu poposedl. „Jak víte, že se na vás díval, když jste mu neviděla do očí?“

„Prostě to vím.“

Na chvíli všichni umlkli, potom ji Kimballová pobídla. „Řekl, že si máte všichni kleknout.“

Pokračovala bez přerušení až k okamžiku, kdy Paul lupiče oslovil. „Řekl: ‚No dobře. Dostal jste, co jste chtěl. Nechte nás na pokoji.‘ Podle tónu jeho hlasu jsem poznala, že má spíš zlost než strach.“

„Tomu rád věřím,“ poznamenal Doug.

„Otočila jsem hlavu a chtěla ho přemlouvat, aby toho lupiče neprovokoval. Právě v tu chvíli –“

Z hrdla se jí bezděčně vydral nečekaný vzlyk a zabránil jí v hovoru. Sklonila hlavu a přitiskla si ruce na oči, jako by se snažila vymazat vzpomínku na to, co kulka způsobila.

Nikdo nepromluvil a do ticha zazníval pouze tikot něčích hodinek. Posloužilo to jako připomínka. Spustila ruce z obličeje. „Proč nás oloupil pouze o šperky a hodinky? Proč nevzal peněženky? Nebylo by to praktičtější? Šperky se musejí prodat jako kradené zboží anebo dát do zastavárny, ale v peněženkách jsou hotové peníze, kreditní karty.“

„Domníváme se, že se chtěl pohybovat nalehko,“ řekla Kimballová. Nechtěl se zatěžovat náprsními taškami nebo kabelkami, které by musel prohrabat a zbavit se jich, než by z hotelu odešel.“

„Co dělal, když Paula zastřelil? Kam šel?“ chtěl vědět Doug.

„To ti nemůžu říct,“ odpověděla Julie. „Byla jsem… Pamatuju si jenom ten výstřel a pak už nic.“

„Ti další tři ve výtahu byli také tak vyděšení, že si nevšimli, kam odešel, pane Wheelere,“ řekl Sanford. „Ten mladý muž říká, že když mu to začalo trochu myslet, byl už ten lupič pryč. Stiskl knoflíky, aby výtah pokračoval v jízdě dolů. Nevěděl, co by měl jiného udělat.“

„Mohl zkusit toho muže pronásledovat.“

„Neměj mu to za zlé, Dougu,“ řekla Julie tiše. „Určitě měl strach. Právě byl u toho, jak Paula střelili do hlavy.“

Znovu se na chvíli všichni odmlčeli. Sanford cvakl propisovačkou. „Takže pokud si nevzpomínáte –“

„Já ano,“ řekla najednou Julie. „Neměl boty. Všiml si toho ještě někdo?“

„Jedna z žen z Nashvillu,“ řekl Sanford. „Uvedla, že byl v ponožkách.“

„Opět je to jenom domněnka,“ přidala se Kimballová, „ale pravděpodobně věděl, že boty, zvláště sportovní, zanechávají stopy, které se dají sejmout.“

„Zanechal nějaké otisky nohou?“ zeptala se Julie.

„Naši technici to tam prohlédli. Nezanechal.“

Doug si povzdechl. „Vypadá to, že myslel na všechno.“

„Na všechno ne, pane Wheelere,“ řekl Sanford. „Dokonalý zločin neexistuje. Jsem přesvědčený, že ho chytneme.“

„Na to se můžete spolehnout,“ přidala se Kimballová, aby zdůraznila optimismus svého parťáka.

Sanford počkal, jestli ještě někdo něco dodá, a pak řekl: „To by bylo prozatím všechno, paní Rutledgeová. Jste připravená svoji výpověď podepsat?“

Rychle ji podepsala a oba detektivové ji s Dougem odvedli z místnosti. Cestou po chodbě k výtahu se Kimballová dotkla její paže. „Nechtěla byste raději jít po schodech, paní Rutledgeová?“

Julie ocenila, že je tak citlivá. „Děkuji, že se ptáte, ale ne. Jsem v pořádku.“

Sanford právě říkal Dougovi, že ho uvědomí, až soudní lékař skončí práci a tělo bude možné vydat rodině, aby je pohřbila.

„Byl bych vám vděčný, kdybyste mi co možná nejdřív dali vědět, kdy by to tak mohlo být,“ řekl Doug. „Budeme muset zařídit spoustu věcí.“

„Samozřejmě. Rovněž bychom si chtěli promluvit s ostatními členy vaší rodiny. S vaší manželkou. Synem. Pokud možno zítra.“

Doug se zastavil a otočil se k němu. „Kvůli čemu?“

„Je to běžný postup. Pokud měl váš bratr nějaké nepřátele –“

„Neměl. Paula měli všichni rádi.“

„O tom nepochybuji, ale třeba někdo z jeho blízkých ví něco, o čem ani netuší, že to ví.“

„Jak by mohli něco vědět? Byla to náhodná loupež.“

Sanford vrhl pohled na Kimballovou, pak se znovu zadíval na Douga. „V této chvíli jsme o tom přesvědčeni. Nicméně musíme prověřit všechny eventuality.“

Na Dougovi bylo znát, že k tomu chce něco podotknout, ale rozmyslel si to. „Ujišťuji vás, že Julie a já, moje rodina, uděláme vše, co bude v našich silách, abychom vašemu vyšetřování napomohli.“

„Potkala vás tragická událost a truchlíte, pane Wheelere. My vás ve vašem zármutku rušíme, to je mi jasné a omlouvám se za to.“ Přes tuto omluvu Sanford Dougovi sdělil, že mu ráno zavolá, aby se domluvili, kdy se setkají. Otočil se k Julii. „Možná i vás znovu zavoláme, paní Rutledgeová,“ řekl.

„Dám paní Kimballové na sebe spojení. Jsem vám kdykoliv k dispozici.“

Pokud přežiju noc, pomyslela si. Byla tak vyčerpaná, že se dokázala sotva pohnout, přesto ji nijak nelákala vyhlídka na to, že půjde sama domů, ulehne a zhasne. Jak dokáže ještě někdy usnout se vzpomínkou na Paulovu strašlivou smrt, vrytou do paměti?

Kimballová jako by jí četla myšlenky. Zeptala se, jestli má někoho, kdo by jí dělal společnost. Julie zavrtěla hlavou. „Mohli bychom uvolnit policistku –“

„Ne, děkuji,“ skočila jí do řeči Julie. „Popravdě řečeno budu raději sama.“

Policistka chápavě přikývla.

Přijel výtah. Julii se sevřelo srdce, ale nastoupila do kabiny a otočila se ke dveřím. Doug se k ní připojil. Sanford pohlédl z jednoho na druhého. „Přijměte prosím moji nejhlubší soustrast.“

„Moji také,“ řekla Kimballová.

Pak se dveře zavřely a Julie s Dougem osaměli. „Aby se tvoje rodina necítila trapně, budu se držet stranou,“ řekla. Doufala, že snad něco proti jejímu rozhodnutí namítne. Neudělal to. „Mám jenom jednu prosbu, Dougu. Dovolil bys mi, abych vybrala kytici na jeho rakev?“ Hrdlo se jí sevřelo, ale odmítala se před ním rozplakat. Dál upírala pohled na místo, kde se dveře výtahu stýkaly, držela se rovně a hlavu nesla zpříma. „Prosím.“

„Samozřejmě, Julie.“

„Děkuji.“

Přidušeně vzdychl a koutkem oka postřehla, že tiše pláče. Ramena se mu chvěla, jak se snažil ovládnout. Instinktivně k němu chtěla natáhnout ruku, utěšit ho, vyjádřit, jak s ním cítí. Nebyla si ale jistá, jak by to přijal, a tak to neudělala.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ řekl zastřeně.

„Ani já ne.“

„Je opravdu pryč.“

„Ano.“

„Panebože.“ Ztěžka si povzdechl a pěstmi si promnul oči. „Takový hrozný čin. A ta drzost. Toho by se odvážil jenom člověk, který nemá co ztratit.“

„Nebo někdo, kdo si je jist, že mu to projde.“

Otočila se a pohlédla mu zpříma do očí. Pak se dveře výtahu otevřely a ona jimi prošla a už se neohlédla.

KAPITOLA 3

Bylo to rozhodnuto, když pili druhý koktejl Bloody Mary. Alespoň on se tak rozhodl a soudě podle signálů, jež k němu vysílala, ona také. Podmínky nebyly ideální. Bude to chtít složité manévrování, avšak shodou okolností byl ve složitém manévrování nesmírně obratný, a když se chce…

Momentálně jeho chtění způsobovalo, že se mu nepříjemně napínal bezpečnostní pás.

Naštěstí letěl první třídou, a ne turistickou. Za letenku na transatlantický let si aerolinie počítaly malé jmění, ale skoro se to vyplatilo. Kožená sedadla byla pohodlná a prostorná. Stisknutím knoflíku si mohl cestující sedadlo upravit téměř libovolně, dokonce je sklopit jako lůžko. Člověk se sice nevyspal jako v posteli, ale se sedadly v turistické třídě se to nedalo srovnávat.

Každý cestující měl vlastní video, i když on to své ještě nepoužil. Na leteckou stravu bylo jídlo víc než ucházející. Podle fyziologického rytmu jeho těla byl čas na snídani, ale naservírovali mu oběd. Během četných chodů si četl evropské vydání The New York Times, které popadl u novinového stánku, když pádil přes halu letiště Charlese de Gaula.

Nikdy nedorazil na letiště včas. Místo toho měl ve zvyku přihnat se tam jen taktak, aby stačil podat zavazadla, pokud to bylo zapotřebí, projít bezpečnostní zónou a dorazit k bráně, právě když ohlásili nástup do letadla. Riziko, že zmešká let, dodávalo jinak nudnému cestování na zábavnosti a činilo létání snesitelným.

Letuška ho přemluvila, aby si dal zmrzlinový pohár, který mu připraví podle toho, co si vybere. Blahopřál si, že se udržel a dal si zmrzlinu přelitou horkou čokoládou s oříšky bez šlehačky.

Jídlo až po ten sytý dezert zabralo dvě hodiny letu. Zbývalo ještě osm, takže zatáhl roletu na okénku, jak byl požádán, aby se v letadle udělalo přítmí a cestující mohli spát. Rozsvítil si světýlko, udělal si pohodlí a začetl se do nového thrilleru, který byl na seznamu bestsellerů na prvním místě. Měl přečteno pět kapitol, když žena z 5C cestou na záchod přešla kolem jeho řady.

Nevšiml si jí poprvé.

Když se oba sunuli v tvořící se frontě, poté co byli cestující první třídy vyzváni k nástupu do letadla, náhodně o sebe zavadili pohledem. Odvrátili pohled, jako to dělají lidé, kteří se neznají, ale potom se na sebe podívali znovu. Jakmile nastoupili na palubu a ukládali si věci do schránek nad hlavou, přistihl ji, jak se dívá směrem k němu.

Uvědomoval si ji, když šla na záchod, a neuniklo mu, když z něho vyšla. Pozoroval ji, jak se vrací ke svému sedadlu, a potěšilo ho, když se zastavila u jeho řady, naklonila se přes prázdné sedadlo do uličky vedle něho a ukázala na knihu. „Předtím jsem si všimla, co čtete. Je to dobré.“

„Začátek tomu napovídá.“

„Postupně je to čím dál lepší.“ Znovu se usmála a chystala se pokračovat v cestě, když si poposedl a zadržel ji otázkou. „Četla jste od tohohle autora další knihy?“

„Jsem jeho obdivovatelka.“

„Hmm. To je zajímavé.“

„Proč?“

„Klidně řekněte, že straním mužům, ale nepíše pro mužské čtenáře? Je to drsné a realistické.“

„Straníte mužům.“

Zazubil se, líbilo se mu, že je tak pohotová.

„Některým ženám drsné a realistické vyhovuje,“ dodala.

„A vám?“

„Přiznávám, že ano.“

Ukázal na prázdné sedadlo vedle sebe. „Mohu vás pozvat na skleničku?“

„Právě jsem obědvala.“

„Mohu vás pozvat na skleničku po obědě?“

Pohlédla ke svému sedadlu o dvě řady dál a přes uličku, pak stočila pohled zpátky k němu. „Bloody Mary?“

„Přesně to bych vybral.“

Posadila se, natočila se k němu a přehodila si nohu přes nohu. Pěkné nohy. Vysoké podpatky. Žádné punčochy a ani nebyly potřeba. Přistihla ho, jak se dívá na lem její sukně, která jí končila nad kolenem, ale zřejmě ji to neuvedlo do rozpaků. Když zvedl pohled a zadíval se jí do očí, upřeně mu jej oplácela. Moc hezké oči, zaregistroval. Šedé. Jako bouřkové mraky nad oceánem.

Natáhl ruku a stiskl knoflík, kterým přivolal letušku. „Jsem Derek Mitchell.“

„Já vím.“

Zalilo ho teplo radostí, byl přesvědčený, že ho poznala, dokud nenatáhla ruku přes opěrku sedadla mezi nimi a nedotkla se palubního lístku, který mu vykukoval z kapsičky košile. Jeho jméno bylo jasně čitelné.

Tiše se zasmála jeho rozmrzelosti a zeptala se. „Letíte do Atlanty?“

„Ano. A vy?“

„Také. Co jste dělal v Paříži? Byl jste tam služebně, za zábavou nebo jste tam jenom přestupoval cestou odněkud?“

„Za zábavou. Do jisté míry. Máti měla pětašedesátiny. Předtím v Paříži nikdy nebyla, takže otce přiměla, aby se oslava uspořádala tam, a celý klan Mitchellů se nahrnul do Paříže.“

„Máte velkou rodinu?“

„Dost velkou. Alespoň jsme v Pařížanech zanechali ten dojem.“

Znovu uslyšel její tichý smích, který se podobal předení. Leželo mu v hlavě, jestli si uvědomuje, jak sexy její smích zní, a usoudil, že uvědomuje. Ovšemže ano.

„Bavila se vaše matka?“

„Užila si to.“ Letmo pohlédl dopředu. Letuška si dávala na čas.

Jeho společnice se zvedla, jako by mu četla myšlenky, a vešla do uličky. Bál se, že odchází, ale jenom zašeptala: „S kapkou tabaska?“

„Jasně.“

Vydala se uličkou, a tak si ji mohl výborně zezadu prohlédnout. Nebyla jenom pěkná, vypadala ohromně. Černý, na míru šitý trojdílný kostým působil žensky. Zdůrazňoval křivky jejího těla a svědčil o tom, že jde o model. Tmavé vlasy měla stažené do ohonu, což by ho běžně nezaujalo, ale u ní nějak ten klasický vzhled působil dobře. Měla vkus a úroveň, pronikavou inteligenci a sex-appeal. A neměla snubní prsten.

Vrátila se a vzápětí přišla letuška s malým podnosem. Naklonila se přes ni, aby mu naservírovala sklenici s ledem a koktejlem a lahvičku vodky Ketel One. Ona měla už pití namíchané.

„Zastavte se za chvilku,“ řekl letušce.

„Zastavím.“

Nalil si vodku do sklenice, rychle koktejl zamíchal, pak ho pozvedl. Udělala totéž. Přiťukli si a chvilku podrželi sklenice tak, že se dotýkaly, a přitom na sebe zblízka hleděli. Pak letmo pohlédla na světýlko.

Instinktivně, aniž se jí zeptal, stiskl knoflík na své područce, kterým se zhasínalo. „Je to takhle lepší?“

„Ano. Ten jas…“ To už mluvila mnohem tišeji, jako by zhasnutí svádělo k šeptání, ale to, co se chystala říct, už nedopověděla. Místo toho si usrkla ze svého koktejlu, ale připadalo mu, že trochu nervózně. Držela hlavu skloněnou, upírala pohled do sklenice a postrkovala dřívkem plátek citronu. „Co děláte?“

„S čím?“

Zvedla hlavu a výmluvně na něho pohlédla.

Usmál se. „Jsem právník.“

„Firemní?“

„Specializuju se na trestní právo.“

To ji zjevně zaujalo. Víc se k němu natočila a špičkou boty se mu otřela o nohavici. Najednou se jeho lýtko stalo erotogenním místem.

„Za kterou stranu?“ zeptala se.

„Jsem obhájce.“

„To jsem se měla domyslet.“

„Vážně?“

„Ehm-hm,“ zamumlala a znovu se trochu napila. „Příliš dobře se oblékáte na člověka, který žije z platu ve státní službě.“

„Děkuju.“ A protože s jeho hodnocením ještě neskončila, pobídl ji. „A?“

„A vypadáte…“ Přemýšlivě naklonila hlavu. „Dostatečně počestně, abyste byl žalobce.“

Zasmál se tak hlasitě, že muž naproti přes uličku na ně pohlédl a upravil si hlasitost sluchátek, která měl na uších. Derek pochopil, naklonil se k ní blíž, až měl obličej jen pár centimetrů od jejího. Neodtáhla se. „Podle mě by nikdo, kdo by mě popisoval, výraz počestný nepoužil.“

„Takže vás hanlivé vtipy na právníky neurážejí?“

„To vůbec ne. Popravdě řečeno na mě většina z nich sedí.“

Měla na paměti cestujícího přes uličku, a tak si skousla spodní ret, aby se nerozesmála. Rovné zuby. Plný spodní ret s trochou lesku. Celkově sexy ústa.

„Proč trestní právo?“ Pohrávala si s horním knoflíčkem halenky a na chvilku pohyb jejích prstů odvedl jeho pozornost jinam.

„Trestní právo? Tam jsou darebáci.“

„A vy obhajujete darebáky.“

Znovu se zazubil. „Velmi výnosně.“

Při první skleničce jen tak nezávazně klábosili. O oblíbených restauracích v Atlantě, o vážném dopravním problému, o tom a o onom, o ničem osobním nebo důležitém.

Potom zničehonic řekla: „Mám za to, že nejste ženatý.“

„Ne, nejsem. Jak jste na to přišla?“

„Deduktivní úvahou. Kdybyste byl ženatý, i třeba nešťastně, byla by vaše manželka s vámi. Žádná žena by si nenechala ujít výlet do Paříže, i kdyby to znamenalo protrpět oslavu tchyniných narozenin.“

„Moje manželka mohla jet se mnou, ale zůstat ještě v Paříži, aby si víc prohlédla město.“

Chvilku to nechala být, pak sklopila pohled do své sklenice a zamíchala ledové kostky špičkou dřívka. „Pochybuji, že by manželka dopustila, abyste cestoval sám.“

„Vypadám nespolehlivě?“

„Manželka by nedůvěřovala jiným ženám.“

Udělalo mu to náramně dobře. O dva tři centimetry se k ní naklonil. „Vy také cestujete sama.“

„To je pravda.“

„Pracovně, nebo za zábavou?“

Vypila, co jí zbývalo ve sklenici, pohlédla na svoji levou ruku, na níž neměla snubní prsten. „Táhla jsem se celou tu dálku do Paříže, jen abych nachytala manžela v posteli s přítelkyní.“

To je ono, pomyslel si Derek. Právě vyhrál v loterii. Její pýcha utrpěla. Ji, s šedýma očima, ústy stvořenými k líbání, nádhernýma nohama a pěkným zadkem, pustil manžel k vodě kvůli jiné ženě. Je bezbranná, hledá, kdo by ji ocenil, zoufale potřebuje ujištění, že je stále žádoucí, svůdná žena.

Pokývl na její prázdnou sklenici. „Ještě jednu?“

Hleděla mu do očí a poznal, že nastal klíčový okamžik. Zdvořile mu poděkuje, ale odmítne a vrátí se na své sedadlo? Nebo zůstane, aby viděla, kam tohle povede? Znovu si skousla ten rozkošný spodní ret a potom řekla: „Jistě. Proč ne?“

Tentokrát se letuška na zazvonění dostavila mnohem rychleji a objednali si další rundu. Zatímco čekali, všiml si, že ostatní cestující buď už spí, nebo zaujatě sledují filmy na svých obrazovkách. Světla byla zhasnuta, až na ta, která označovala únikové cesty a záchody. Na druhém konci si nějaká starší žena četla při světýlku, které bylo pouhým světelným bodem.

Dostavila se letuška a naservírovala jim pití stejně jako předtím. „Jak to, že vám už to nalila?“

Ostýchavě sklopila hlavu a znovu si začala pohrávat s knoflíkem na halence. „Požádala jsem ji o to. Když jsem tam předtím šla, požádala jsem ji, aby mi nalila dvojitou dávku.“

„Faul!“ zvolal hlasitým šepotem.

„Nechtěla jsem, abyste si myslel, že piju.“ Načež si stáhla elastickou pásku z ohonu a zatřásla hlavou. Tmavé vlasy se jí rozprostřely po ramenou jako hladká pláštěnka. S povzdechem si opřela hlavu o opěrku a zavřela oči. „Potřebovala jsem se uvolnit, trochu odvázat… přestat… přestat myslet na…“

„Ošklivý výstup v Paříži?“

Pracně polkla a mezi stisknutými víčky jí vyklouzla slza a stekla jí po tváři. „Na stupnici od jedné do deseti?“

„Deset?“

„Dvanáct.“

„To mě mrzí.“

„Děkuju.“

„Je to hlupák.“

„Ještě jednou děkuju.“ Stále si opírala hlavu o opěrku, ale natočila obličej k němu. „Nechci o něm mluvit.“

„Ani já ne.“ Odmlčel se a napočítal do deseti, pak natáhl ruku a špičkou ukazováčku jí setřel slzu z tváře. „O čem bychom měli mluvit?“

Nepřestávala mu hledět do očí, napočítala nejméně do dvaceti a pak se zastřeným hlasem zeptala: „Musíme mluvit?“

Sklouzla pohledem na jeho ústa a po pár vteřinách mu znovu pohlédla do očí. A v tu chvíli mu to bylo jasné. Vyspí se spolu. A ne až doletí do Atlanty. Hned tady. Hned teď.

Měl známé, kteří se vytahovali, že to dělali v letadle. Slyšel vyprávět o dvojicích, které nachytali při letu in flagranti, ale nepovažoval tyhle historky za zvlášť věrohodné.

Z praktického hlediska to bylo riskantní. Předně existovala velká pravděpodobnost, že člověka přistihnou, což záviselo na velikosti letadla a počtu cestujících na palubě. Další okolnost představovalo místo, prostor byl omezený, bez ohledu na to, kde by se ten skutek uskutečnil.

Ale při pomyšlení na tu možnost mu celé tělo zaplavil testosteron.

Zvláště proto, že jeho případná partnerka na něho hleděla s tak nepokrytou touhou a její oči naznačovaly, že pod nápadně elegantním zevnějškem doutná vášnivá, smyslná povaha. Možná si myslela, že ji manžel podvedl, protože byla v jejich manželské posteli příliš rezervovaná, a že si měla vlasy rozpustit dřív. Jednala z náhlého popudu, řekla si, že zábrany můžou jít k čertu.

Cokoliv.

Rozhlédl se. Ta čtenářka zhasla světýlko. Muž přes uličku při filmu podřimoval. Když na ni znovu pohlédl, sdělovaly jí jeho oči, že je svolný, se stejnou intenzitou, s jakou měl ve zvyku sdělovat pohledem pochybovačné porotě své přesvědčení o nevině klienta.

Odložila skleničku na opěrku, pak se studenými konečky prstů dotkla jeho ruky. Pouze zlehka mu přejela přes klouby, ale bylo to jasné pozvání. Vmžiku se zvedla a neslyšně kráčela temnou uličkou k záchodům v přední části letadla.

Na druhém konci byla kuchyňka zatažená závěsem. Nikdo, ani cestující, ani personál, se nedíval. I tak mu divoce bušilo srdce. Nemá všech pět pohromadě? Úplně se zbláznil? Opravdu se to chystá udělat?

Klidně se vsaďte, že ano.

Protože ve vypjatých situacích byl jako ryba ve vodě. Protože byl vzrušený jako snad ještě nikdy. Protože jestli nějaká žena potřebovala, aby se s ní někdo pomiloval, tak to byla tahle. A kromě toho z mnohem podstatnějšího důvodu: Chtěl ji.

Rozepnul si bezpečnostní pás, s obtížemi se zvedl a vmáčkl se do uličky, přitom se snažil nevzbudit pozornost ani nevyrušit podřimující cestující.

Nechala dveře záchodu nepatrně pootevřené. Vklouzl do nemožně malého prostoru, sáhl za sebe a dveře zavřel. Ubezpečil se, že jsou bezpečně zamčené.

Málem seděla v umyvadle. Sundala si kabátek kostýmu. První tři knoflíky halenky měla rozepnuté, čímž mu umožnila, aby zahlédl prohlubeninu mezi jejími prsy nad krajkovými košíčky podprsenky.

Hleděli na sebe možná deset vteřin, pak se k sobě přitiskli jako činely. Jejich ústa se prolnula v polibku tak smyslném, že si na podobný nevzpomínal. Vtáhla mu jazyk do úst tak eroticky, že zasténal v návalu chtíče, který nezažil od dob dospívání.

Zvedl ruce ke čtvrtému perleťovému knoflíčku její halenky, rozepnul ho a ještě další pod ním. Zajel jí rukama pod halenku a položil jí je na prsy, jemně je stiskl, pohladil jí napjaté bradavky. Vzdechla do jeho úst.

Neodtrhla se od jeho úst a přitom neobratně zápasila s jeho páskem a poklopcem, zatímco on jí sjel rukama po stehnech a začal jí vyhrnovat sukni, až se dostal ke kalhotkám. Stáhl jí je přes kolena, přes vysoké podpatky.

Vmáčkl se mezi její nohy, uchopil ji za boky a jediným mocným pohybem do ní vnikl.

Když bylo po všem, roztřeseně a rozpačitě se zasmáli.

Konečně zvedla hlavu z jeho ramene. Nemotorně se od sebe odpoutali. Všiml si, jak má zardělý obličej a hruď, když se neobratně pokoušela prostrčit knoflíčky do dírek.

Zasunul si košili do kalhot, zatáhl zip a zapnul si pásek, zatímco si oblékala kabátek. Sáhla po kalhotkách, které ve spěchu odhodil, ale neoblékla si je. Pomohl jí se postavit, pak jí přihladil sukni. Bylo tam sotva dost místa, aby mohli stát tváří v tvář.

Pohladil ji po tváři. Měla ji rozpálenou. Rty měla naběhlé. Přemýšlel, že ji znovu políbí. Chtěl.

Než se ale k tomu dostal, řekla: „Běž první. Potřebuju… se upravit.“

„Tak dobře.“

„Sluší se, abych se vrátila na svoje místo.“

To ho zklamalo. Doufal, že zbytek letu stráví společně, budou se držet za ruce, nezávazně si povídat, vychutnávat to nádherné zahanbující tajemství, dívat se na sebe, vrtět hlavou a smát se absurdnosti toho všeho.

Podmanivě se na ni usmál. „Můžu nějak tvoje rozhodnutí změnit?“

„Ne. Bude to tak nejlepší.“

„Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Řekla to až příliš rychle a musela si to uvědomit, protože přikývla a zopakovala: „Ano.“

„Lituješ toho?“

Poprvé od chvíle, kdy se od sebe odpoutali, mu pohlédla přímo do tváře. „Ani trochu.“

„Dobře,“ zašeptal s úsměvem. „Uvidíme se po přistání.“

„Uvidíme se po přistání.“

Pootevřel dveře na škvíru, a když viděl, že vzduch je čistý, vyklouzl ven. Slyšel, jak za ním zamkla. Žádný ze spolucestujících se ani nepohnul. Kuchyňka byla stále ještě zatažená. Jejich sklenice dosud stály na područkách. Sesul se na svoje sedadlo, ukojený a zklidněný.

Popravdě řečeno se cítil báječně.

Trvalo několik minut, než kolem něho prošla na svoje místo. Když ho míjela, významně na něho pohlédla, ale neřekla nic. Sledoval ji, jak si sedá, potom uchopil knihu, rozsvítil světýlko a zkoušel číst, ale nevnímal, co čte. Měl příjemně v hlavě a chtělo se mu spát. A proč by si něco nalhával – chtěl si v duchu znovu prožít těch pár minut na záchodě.

Taková ztřeštěnost.

Tak fantasticky si zasouložil.

Taková neuvěřitelná žena.

Když pomalu usínal, uvědomoval si, že se hloupě usmívá.

Vzbudilo ho chřestění servírovacího vozíku, jejž strkala uličkou letuška, která vypadala stejně svěží, jako když nastupovali na palubu. Vrtalo mu hlavou, jak to dělají. On měl šaty pomačkané a oči se mu lepily. Hlavu měl otupělou po vodce a nutně si potřeboval vyčistit zuby.

Zazíval, protáhl se, natáhl krk a pohlédl za sebe. Sedadlo 5C bylo prázdné. Vrhl pohled směrem k záchodům a uviděl, že oba jsou obsazené.

„Kávu, pane Mitchelli?“

„To bych vám byl vděčný.“

Letuška se usmála, natáhla se přes něho a vysunula roletu. Pohlédl ven a uviděl dole pevninu. Vždycky se mu sentimentálně sevřelo hrdlo, když při návratu ze zámoří poprvé uviděl Spojené státy.

Měl hlad jako vlk a zhltl šunku se sýrovým croissantem. Vypil šálek kávy. „Asi za pětačtyřicet minut přistáváme,“ sdělila mu letuška a dolila mu šálek. „Nezapomeňte vyplnit celní prohlášení.“

„Samozřejmě.“

Když se jeden záchod uvolnil, zvedl se a vzal si s sebou toaletní potřeby, které společnost poskytovala. Použil záchod, umyl si obličej a ruce, vyčistil si zuby a vypláchl si ústa ústní vodou. Než odešel, přejel místnůstku pohledem, potřásl hlavou a zdušeně se zasmál. Pořád nemohl uvěřit tomu, že zažil tak neuvěřitelný sex na tak neestetickém místě.

Vrátil se na své místo a všiml si, že sedadlo 5C je stále prázdné. Představoval si –

Proboha! Jak se jmenovala?

Rychle se v mysli vrátil nazpátek a přehrál si všechno, co říkali. Ne, byl si jist, že mu neřekla, jak se jmenuje. Žádný div, že se jí nechtělo po zbytek letu sedět vedle něho. Předvedl se jako kolosální hlupák.

Několik minut civěl z okna a nadával si, že se, pokud jde o jméno, zachoval jako hulvát. Když znovu pohlédl kupředu, všiml si, že jsou oba záchody volné. Rychle se ohlédl. Byla na svém místě.

Propásl ji, když ho míjela! Jak mohl! Měl hlavu odvrácenou. Zadoufal, že si nemyslí, že to udělal úmyslně a snažil se jí vyhnout. Pokusil se upoutat její pozornost, ale opírala si hlavu o opěrku a oči měla zavřené.

Uvažoval o tom, že se zvedne a půjde si s ní promluvit, ale právě se ozvalo hlášení, že budou přistávat v Atlantě a cestující mají po zbytek letu zůstat na svých místech a zapnout si bezpečnostní pás.

Ohlédl se po ní a lidí na sedadlech za sebou, kterým muselo ležet v hlavě, na co se to pořád kouká, si nevšímal. Moc si přál, aby otevřela oči, ale neudělala to.

Piloti předvedli přímo ukázkové přistání. Netrpělivě přetrpěl dlouhé rolování k terminálu. Jen co měli dovoleno se zvednout, vystřelil ze sedadla a vešel do uličky. Ale cestující mezi ním a sedadlem 5C se rovněž nahrnuli do uličky. Vytahovali své věci ze schránek nad hlavou a sunuli se k východu. V té tlačenici ji ztratil z očí.

Když se proud cestujících vyhrnul ze spojovacího tunelu, začal pádit k bránám. Nikde před sebou ji neviděl a domyslel se, že se musela přizpůsobit nebo se nechat ušlapat.

Vládní úředník, který nestrpěl žádné dohady, ho nasměroval do fronty k pasové kontrole. Nepřestával pátrat pohledem v davu cestujících ze svého letu, i mezi těmi, kteří prakticky ve stejnou dobu přiletěli jinými zámořskými spoji.

Nakonec ji zahlédl daleko před sebou o tři fronty dál. Zamával, ale neviděla ho. Usoudil, že bude mnohem příhodnější setkat se s ní u výdeje zavazadel než se pokoušet prodrat se k ní teď.

Připadalo mu, že to nebere konce, že to trvá věčnost, ale konečně měl pasovou kontrolu za sebou. U výdeje zavazadel spěchal k určenému pásu a uviděl ji na druhé straně, jak tahá z pásu kufr.

Proplétal se mezi cestujícími, popuzenými z únavy, a razil si cestu k ní. Zastavila se, když postřehla, že se k ní prodírá mezi lidmi.

Zastavil se až těsně před ní. Usmál se na ni. „Jsem hlupák, prvotřídní hulvát. Ani nevím, jak tě pozdravit, protože jsem se nezeptal, jak se jmenuješ.“

„Já ale vaše jméno znám.“

Zaskočilo ho ani tak to, co řekla, ale jak to řekla. Snažil se nějak pochopit chladný tón jejího hlasu, když si uvědomil, že se změnilo celé její chování. Už mu nepřipadala tak bezbranná, tak podmanivá, a rozhodně ne tak přístupná. Všechny knoflíčky měla zapnuté. Na to ani nepomýšlej, to bylo to, co mu ve skutečnosti dávala najevo.

Hlas měla studený, oči, včera tak unylé a svůdné jako jezírka, hleděly neosobně a nepřátelsky. Když se usmála, učinila tak s uspokojením falešného hráče, který vytáhl eso.

„Dostala jsem vás, pane Mitchelli.“

KAPITOLA 4

„Vypadáš pekelně.“

Derek odložil zavazadlo do kouta přijímací kanceláře své právnické firmy, pak se otočil a zamračil se na svoji asistentku. Po dvanáctidenní nepřítomnosti by ocenil poněkud vřelejší a méně upřímné přivítání.

„Takže neskonalé díky, Marlene, jsem rád, že jsem zpátky. Cesta byla báječná, díky za zeptání. Počasí nemohlo být lepší. Lety neměly zpoždění. Mamince se dárek líbil. Táta byl –“

„No dobře, dobře. Snad jsem toho tolik neřekla.“

„Byl jsem deset hodin v letadle,“ zabručel. „Co jsi čekala?“

„Čekala jsem, že se osprchuješ a oholíš, než přijdeš do kanceláře.“

„Kdybych se šel domů dát do pořádku, tak bych tam už nejspíš zůstal. Pokušení zalézt do postele by bylo moc velké. Věděl jsem, že je mě tady zapotřebí, tak jsem tady, neoholený, neumytý a nešťastný z toho všeho.“

„Ještě jsi neviděl Maggii?“

„Byl jsem pryč tak dlouho, že na pár hodinách navíc nesejde.“

Marlene na něho vrhla pohled, který říkal ‚Dobře víš, že jsem tě varovala‘, a zeptala se: „Kafe?“

„To je první milá věc, kterou od tebe slyším.“

Podřízení na něho volali na pozdrav, když míjel otevřené dveře jejich kanceláří, ale jenom jim zamával a pokračoval v chůzi, nezastavil se, aby s nimi prohodil pár slov. Došel do své kanceláře, aniž si na něho někdo počíhal, a zavřel dveře, aby odradil každého, kdo by si to chtěl u něho vylepšit tím, že by ho přišel přivítat.

Prostorná rohová kancelář byla ve dvacátém poschodí jednoho z moderních skleněných atlantských mrakodrapů, takže měl ničím nerušený výhled stěnami. Dnes slunce svítilo trochu moc zářivě a vesele, aby to vyhovovalo jeho náladě, a proto ovladačem částečně sklopil žaluzie mezi dvěma skleněnými tabulemi.

Bytový architekt, kterého najal, aby to tam zařídil, mu předložil nápady, ale konečná rozhodnutí činil Derek sám – ručně tkaný turecký koberec, odstín, v jakém bude namořené dřevo knihoven, látky na čalouněný nábytek, kůže na jeho křeslo k psacímu stolu.

Rovněž trval na tom, že se sem zakomponují jeho osobní věci, které pro něho mají zvláštní význam, i kdyby se sem tak docela nehodily. S právnickými svazky sdílely police na knihy model dvojplošníku, který vyrobili s otcem v to léto, kdy mu šlo na devátý rok, baseballová rukavice, s níž pomohl svému středoškolskému týmu vyhrát státní šampionát, a cíněný džbán na pivo s vyrytým nápisem jeho univerzitní studentské organizace.

Setřásl ze sebe pomačkané sako a pověsil je do vestavěné skříně. Posadil se za psací stůl, vtiskl si špičky prstů do pálících očí a tlumeně řekl: „Dostala jsem vás, pane Mitchelli.“

Co to znamenalo?

Ať se propadne, jestli ví! Ať se propadne, jestli se to vůbec někdy dozví, protože jakmile to vyslovila, otočila se, zmizela na dámských toaletách a táhla za sebou zavazadlo na kolečkách. Vypadal by jako úchyl, kdyby postával před dámskými toaletami, dokud by se neobjevila. Kromě toho dáma – ať už se jmenuje jakkoliv – dala naprosto jasně najevo, že od něho nechtěla víc než pár koktejlů a vášnivou, nemravnou rychlovku na záchodě v letadle.