Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Epilog

Joy Ellisová

VINÍCI

KALIBR

THE GUILTY ONES

Copyright © Joy Ellis 2018

Translation © Lenka Faltejsková, 2022

ISBN 978-80-242-7731-8

Pro Yvonne Barkovou.

Díky ti za to, že se věnuješ Jacqueline

na badmintonovém kurtu, a já zatím můžu psát knihy!

Tahle je pro tebe a tvou milou maminku

Margaret Barkovou.

Prolog

Chlapec seděl na sestřině posteli. Hleděl na její odraz v zrcadle.

„Táta tě zabije, jestli půjdeš po setmění ven.“ Neznělo to naštvaně, káravě nebo nesouhlasně, prostě o ni měl strach.

„Vždyť se to nedozví, ne?“ Viděl v zrcadle, jak sestra přivřela víčka a probodla ho vyčítavým pohledem.

„Já mu to neřeknu, čestné slovo,“ vyhrkl vyplašeně.

„Nevěřím ti. Napráskal jsi mě už dřív.“ Spletla si dlouhé blond vlasy do složitého copu a připnula si ho sponkou k temeni hlavy. Najednou vypadala starší, než ve skutečnosti byla.

„Řekl jsem mu to jen proto, že mě zřezal. Dostal jsem pořádný výprask, víš?“ Oči se mu při té vzpomínce zalily slzami, rychle mrkal, aby potlačil pláč. „Bolelo to.“

„Musíš být silný, bráško. Jsi měkkota. Měl by sis uvědomit, že jsem všechno, co máš. Táta kašle na nás oba.“

Byla to pravda, a i když se k němu sestra někdy chovala nepěkně, zůstávalo vždycky jenom u slov. Na rozdíl od otce na něj nikdy nevztáhla ruku. Dnes už byl zvyklý na její náhlé změny nálad, ačkoli nechápal, jak je možné, že se během zlomku vteřiny dokáže změnit z milující sestry v úplnou dračici. Asi je prostě taková, říkal si.

„Kam jdeš?“

„To je moje věc, tak se do toho nepleť.“ Poklepala si na špičku nosu. „Zase za tím klukem, ne?“ Nikdy neprozradila jeho jméno, ale věděl přesně, s kým sestra chodí. Několikrát ji špehoval a jednou viděl, že se s ním líbá. Každopádně podle jejího chování poznal, že se něco děje – někdy na něj bývala skoro milá. V poslední době zažil i jinou stránku její povahy, mnohem mírnější.

„Šetři dechem, bráško, a nevyzvídej, protože ti nic neřeknu.“ Vzala školní brašnu, vyndala několik učebnic a propisek a pak vydolovala malou taštičku. Se šminkami.

Kluk se naklonil dopředu. Tohle se mu moc líbilo. Pár jasně barevných tyčinek a pudrů za chvilku změní tu obyčejnou holku, která mu každý den chystala svačinu do školy, v krásnou neznámou. Působilo to jako nějaké kouzlo. Někdy, když sestra byla pryč, se jí tajně přehraboval v tašce, vyndal líčidla, otevřel rtěnku a prohlížel si ji. Možná právě proto, že si ty věci tak schovávala – táta jí zakázal, aby se malovala. Takže mu to připadalo jako velké tajemství, něco jako plášť a dýka z komiksů, které četl.

„Běž do svého pokoje. Kdyby tě přišel zkontrolovat, předstírej, že spíš, jo? Uvidíme se ráno.“

Naklonila se k němu a on si na jeden neuvěřitelný okamžik pomyslel, že ho snad políbí. Jen si jej však přitáhla blíž a povzbudivým tónem pronesla: „Musíš být statečný. Ještě chvíli to vydrž. My tě odsud dostanem.“

Chtěl něco říct, ale její výraz se náhle změnil. Jako by byla přesvědčená, že on rozumí jen tomu, co je prošpikované výhrůžkami násilí.

Silně mu stiskla rameno a pošeptala mu do ucha: „To, co se dnes večer stane, je pro mě moc důležité, bráško. Nic na světě si tolik nepřeju. Jestli o tom otci řekneš, jestli cekneš jediné slovo, komukoli – tak bude následovat…“

Cosi zamumlala, ale její varování bylo víc než jasné. Vyzvala ho: „Přísahej! Přísahej, že budeš mlčet jako hrob!“

Jen nasucho polkl, odpřisáhl to a vyběhl z pokoje. Už se nebránil slzám, které se mu hrnuly z očí.

Schoulil se do postele a říkal si, proč je na něj sestra tak zlá. Nemusela mu vyhrožovat. Kdyby tak věděla! Chápal, co je to láska, stejně jako kdokoli jiný.

Nemohl usnout. Její slova mu nedala spát. Nepochyboval o tom, že sestra udělá, co řekla. A koho tím myslela, když říkala „my“? „Dostaneme tě odsud.“ Zachumlal se pod peřinu a třásl se strachy z jejích výhrůžek. Uslyšel cvaknutí zavíraného okna. Vyklouzl z postele, ani nerozsvítil, jen došel po špičkách ke škvíře mezi zataženými závěsy.

Vykoukl ven. Sestra se tiše kradla po ploché střeše verandy, v ruce si nesla boty na vysokém podpatku a třpytivou kabelku. Pak mu zmizela z dohledu.

Stál bez hnutí, v hlavě mu pořád bzučely ty děsivé výhrůžky. Pak to už nemohl vydržet. Popadl džíny a mikinu a rychle si je natáhl přes pyžamo. Vklouzl do tenisek, zhluboka se nadechl a vyrazil za ní.

Kapitola 1

Detektiv seržantka Marie Evansová sestoupila ze své novotou zářící motorky značky Suzuki Hayabusa. Parkovací místo detektiva inspektora Rowana Jackmana bylo prázdné. Na okamžik zapřemýšlela, ale nevzpomínala si, že by se zmínil o tom, že dnes nepřijde do práce.

Snad není nemocný, pomyslela si, sundala si přilbu a zamířila ke vchodu do policejní budovy v Saltern-le-Fen.

Seržant na recepci se probíral nějakými papíry.

„Dobré ráno, seržante,“ zavolala na něj. „Inspektor Jackman tu dnes není?“

„Neviděl jsem ho, ale zahlédl jsem šéfku a vypadala dost naštvaně.“

Marie zneklidněla, protože superintendantka Ruth Crookeová se málokdy takhle brzy vyskytovala v přízemí. Napadlo ji, že se muselo stát něco vážného, a spěchala do hlavní kanceláře kriminální policie.

Byla tam první, takže se neměla koho zeptat. Ale sotva došla ke svému stolu, hubená superintendantka se objevila ve dveřích a mířila k ní. Rty měla zlobně stisknuté, mračila se.

„Madam? Něco se stalo?“ zeptala se Marie.

Ruth Crookeová jen přikývla a pokynula Marii, aby šla za ní.

Došly do její kanceláře, šéfka zavřela dveře a kývla směrem k židli. Marie se posadila a v duchu si říkala, co se proboha děje.

„Rowan mi dnes brzy ráno volal. Něco se u nich v rodině přihodilo, nemůže přijít do práce. Mohla byste si zatím vzít na starost jeho případy?“

Marii neuniklo, že se komisařka kvůli tomu, co se v Rowanově rodině „přihodilo“, netváří nijak rozrušeně.

Zato sama umírala zvědavostí, o co jde. Odpověděla však jen: „Samozřejmě.“

„Říkal, že vám pak v průběhu dne zavolá.“

„Nevíte, co se stalo?“ Marie věděla, že Jackmanově matce je jenom něco málo přes šedesát, je zdravá a v dobré kondici, protože několikrát denně jezdila na koni a byla majitelkou stájí. Že by nějaký úraz na koni? Také věděla, že Jackman má ženatého bratra, otce dvou malých kluků, a doufala, že se žádnému nestalo nic, co by zabránilo Jackmanovi přijít do práce.

Ruth chviličku mlčela, pak se naklonila a šeptem jí prozradila: „Rowanova švagrová zmizela. Včera ráno odjela do práce a od té doby ji nikdo neviděl.“

Marie vyjekla: „Proboha!“

„Večer se nevrátila domů a ve firmě tvrdili, že do práce vůbec nepřišla. Rowanův bratr je pochopitelně strachy úplně bez sebe, takže Rowan dělá, co může, aby mu pomohl.“

„A děti?“

„Ty byly v té době u jeho matky. Nevědí, že se něco stalo. Myslí si, že jim rodiče jen dopřáli pár dní u babičky. Má krásný dům a stáje plné koní, takže se tam klukům samozřejmě líbí.“ Ruth lehce pokrčila rameny. „To je bohužel všechno, co vím.“

Marii to šrotovalo v hlavě. Snažila se dát si dohromady všechno, co o Jackmanově rodině věděla. Uvědomila si, že toho není moc. Jackman v tomto směru nebyl nijak sdílný, a i když svého nadřízeného považovala zároveň za dobrého kamaráda, málokdy spolu mluvili o jeho soukromém životě. „Postarám se o všechnu jeho práci, madam. Ten případ týkající se drog máme skoro hotový a také jsem dobře obeznámená s tím podvodem, který řešíme s detektivem inspektorem Petem Lawrencem, takže to pro mě není žádný problém.“

„Dobrá, hlavně se snažte, aby práce pokračovala stejným tempem, a doufejme, že u nich doma došlo jen k nějaké manželské roztržce, kterou švagrová v tu chvíli nezvládla, a potřebovala se na pár dní někam zašít, aby si to srovnala v hlavě.“

„Že by odešla od dětí?“

Ruth se trochu ušklíbla. „Zažili jsme už horší věci, když si ženy myslely, že už to s manželem nevydrží.“

Marie přikývla. Byla to pravda, ovšem nevěřila, že v tomto případě jde o tohle. Naopak si pamatovala, že se Jackman jednou nechal slyšet, že občas svému bratrovi skoro závidí, jaký má báječný rodinný život. Milující ženu a dva krásné syny. Jackman zatím odolával nátlaku své matky, aby se oženil. Pořád ho nabádala, aby si vzal příklad z bratra – aby se usadil a také si užíval rodinné idyly.

Ruth se podívala na hromadu papírů na Mariině stole. „Tak já se jdu pustit do své práce. Ale řekněte mi, kdybyste potřebovala pomoct se svými případy. A hlavně mi dejte vědět, až se Rowan ozve.“ Odmlčela se a těžce vzdychla. „Byl úplně vyždímaný, Marie. Měla jsem pocit, že se jeho bratr úplně zhroutil, což není nic příjemného. Zdá se, že se Rowan snaží vzít tu tíhu na sebe.“

„Udělám maximum, abych mu pomohla.“ Marie to myslela vážně. Teď s ním prostě hlavně chtěla mluvit.

Kvůli práci navíc čas rychle ubíhal. Marie se rozhodla, že ostatním zatím nebude sdělovat žádné podrobnosti, dokud si s Jackmanem nepromluví sama. Kolegové zatím věděli jenom to, že jde o nějakou rodinnou záležitost, navíc měli také svých starostí dost.

Zdálo se, že jediný, kdo tuší, že jde o něco vážnějšího, je konstábl Gary Pritchard. Nedlouho před koncem pracovní doby se přišel Marie nenápadně zeptat, jestli by mohl nějak pomoct. Než stihla odpovědět, zazvonil jí telefon.

„Jackmane?“ Naznačila Garymu, že se má posadit a počkat, a pozorně poslouchala, co jí šéf říkal.

Zeptal se jí, jestli by za ním mohla po práci přijet do bratrova domu. Tón jeho hlasu zněl nepřirozeně. „Je to tu dost zlé, Marie.“

„Neozvala se?“

Následovalo výmluvné ticho.

Nakonec prohlásil: „Nemůžu to vysvětlovat po telefonu. Přijeďte, prosím. Adresa je Rainham Lodge, Water Lane, Amberly Fen. Je to asi dva kilometry po té dlouhé silnici, pak se dejte přes úzký most po levé straně.“

„Budu tam tak za hodinu.“

„Díky, Marie,“ ukončil hovor.

Gary na ni hleděl. „To vypadá špatně.“

„To jo. A mám podezření, že je to ještě horší, než jsem se obávala. Tón, jakým mluvil, se mi ani trochu nelíbil.“

„Můžete mi o tom něco říct? Víte, že to nikomu nevyžvaním.“

Marie přikývla. „Pojďme do jeho kanceláře a já vám to povím, i když asi budu moudřejší, až si s ním promluvím.“

Svěřila se Garymu s tím, co zatím věděla.

Kroutil hlavou. „Je to tajnůstkář, ten náš šéf. Málokdy mluví o své rodině, že? Oba jeho rodiče ještě žijí?“

„Jo. Mám dojem, že otec pracuje od rána do večera, takže Jackman spíš tíhne k matce. Navíc má samozřejmě stejnou vášeň pro koně jako ona.“

„No, o koních přece jenom někdy mluví. Tvrdil mi, že se jim bude naplno věnovat, až skončí u policie.“ Gary se usmál.

„Kolem toho mlýna, kde bydlí, má pro koně spoustu místa, takže to tak určitě bude.“ Marie vzdychla. „Nelíbí se mi, jak je z toho vynervovaný. To vůbec není on.“

„Zavolejte mi večer, až se vrátíte domů. To je jedno, kolik bude hodin. Jen mě informujte, a jestli budete potřebovat s čímkoli pomoct, řekněte. Mám šéfa moc rád, chová se ke mně hezky, tak bych byl rád jakkoli užitečný.“

Marie se na něj usmála. „Zavolám, slibuju. Ale teď už musím běžet.“

Kapitola 2

Marie přejela most přes řeku s břehy porostlými rákosím a ocitla se na prostorném parkovišti. Kromě Jackmanova land roveru tam parkovaly tři policejní vozy a jedno BMW.

Dům stál na velkém pozemku, nejbližší sousedé bydleli asi o necelého půl kilometru dál. Rainham Lodge byla solidní dvoupatrová stavba v georgiánském stylu, bývalá farma, a Marie si při pohledu na dům uvědomila, jak rozdílné jsou její a Jackmanovy rodinné poměry. Jackmanova rodina byla bohatá a starší syn očividně dobře zajištěný.

Rozhlédla se. I když šlo o honosný dům, působil velice přátelským dojmem. Blížil se podzim, ale ze zavěšených květináčů a kamenných koryt ještě pořád přepadávaly kaskády pestrobarevných květin, o zeď byla nedbale opřená dvě dětská kola. Dům dýchal teplem a už na první pohled bylo znát, že ho jeho obyvatelé milují.

„Tady nejde o žádnou rodinnou roztržku,“ zamumlala si šeptem. A pokud byla její intuice správná, nabízely se bohužel daleko horší možnosti.

V otevřených dveřích se objevil Jackman. „Marie! Díky moc, že jste přijela.“

Spěchala k němu a popadla ho za ruku. „Jste v pořádku?“

Na okamžik měla dojem, že se šéf rozpláče. Pak se naklonil a rychle ji objal. „Nevím, Marie. Upřímně řečeno asi nejsem. Tohle je prostě hrozné.“ Ohlédl se. „James právě mluví s jedním vyšetřovatelem a je tam s nimi ještě pár dalších lidí. Pojďme do zahrady, ať vám můžu říct mezi čtyřma očima, co se stalo.“

Za domem se prostíral velký trávník a na jeho konci stál letní domek.

Jackman jí otevřel dveře a vešli dovnitř.

I tam všechno vypovídalo o šťastném rodinném životě. Potřeby na kroket svědčily o jejich častém používání, stejně tak kriketová souprava, stará skládací lehátka měla vzadu natištěná jména, nechyběla hromada stolních her a v jednom rohu stál malířský stojan a dřevěné bedničky vedle něj zřejmě obsahovaly barvy a štětce. Vonělo to tu dřevem a Marie pocítila vlnu nostalgie. Její rodiče neměli tolik peněz jako Jackmanovi. Byli rozvedení, a pro ni to znamenalo, že měla dva domovy: jeden ve Walesu, kde bydlela matka, a jeden tady v Lincolnshiru u táty. Oba však byly naplněné láskou.

Jackman se svezl do jednoho většího lehátka a Marie se také posadila. Chvilku seděli mlčky. Bylo vidět, že Jackman neví, jak nebo kde začít.

„Sarah je mrtvá,“ vypravil ze sebe.

Ta věta zůstala viset ve vzduchu.

„Mrtvá?“

Jackman nešťastně vzdychl. „Utopila se.“

„Cože?“

„Já vím.“ Rozhodil bezradně rukama. „Říkal jsem, že je to hrozné, že?“

„Ale já myslela, že si žijou tak šťastně.“

„Oni byli šťastní. Milovala Jamese a kluky zbožňovala.“ Polkl. „Nedává to smysl. Neopustila by je.“

Marie se zamračila. „A vědí určitě, že to byla sebevražda? Nemohla to být nehoda, nebo dokonce vražda?“

Jackman zavrtěl hlavou. „Sebevražda. Bez vší pochybnosti.“

Promnul si oči. Marii blesklo hlavou, že ještě neviděla Jackmana takhle zdrchaného, vždycky byl jako ze škatulky. Očividně celou noc nespal.

„Vysvětlím vám to – no, aspoň vám řeknu, co jsem zjistil od bratra, z něj je teď úplná troska, a od místních policistů. Sarah včera ráno všem připravila snídani, dohlédla na kluky, aby se umyli a oblékli, a vypravila se do práce.“

„Kde pracovala?“ zeptala se Marie.

„Hned na kraji Lincolnu, i když jako obchodní zástupce firmy jezdila na různá místa. Pracovala pouze na částečný úvazek, střídala se s kolegyní, aby měla dost času na kluky. Včera měla být jen v Lincolnu. Jenže do práce nedorazila. Nechala auto v Greenborough na parkovišti před supermarketem a odjela vlakem do Peterborough a odtamtud do Londýna. Bezpečnostní kamera ji zachytila, jak vychází z nádraží King’s Cross.“

„Neměla třeba nějakou schůzku, o které nechtěla nikomu říkat?“ Marii napadlo, jestli nejela kvůli něčemu k lékaři či do nemocnice.

„Ne, několikrát ji zachytili na cestě do východního Londýna a pak už nic. Až před chvílí.“

„Našli ji?“

Jackman přikývl. „Pojedu ji identifikovat. James by to nezvládl a oba její rodiče jsou mrtví.“

„Chcete, abych jela s vámi?“ vyhrkla okamžitě.

„Díky, asi za hodinu pro mě přijede auto. Zvládnu to – sakra, už jsme takové věci dělali víckrát, že?“

„To jo, ovšem netýkalo se to nikoho z naší rodiny, Jackmane.“ Píchlo ji u srdce smutkem, vzpomněla si na tragickou smrt manžela.

„Věřte mi, zvládnu to. Vím, že to zní hrozně, ale potřebuju odsud na chvilku vypadnout, abych se nemusel dívat na bratrovo utrpení. Úplně mě to drásá. Tak aspoň udělám něco užitečného, něco, co můžu a umím, a Jamesovi to tím ulehčím.“

„Chudáci kluci,“ zašeptala Marie.

„Já vím. Matka je teď má u sebe a zvládá to skvěle, otec už je na cestě domů z nějakého obchodního jednání v Belgii, nedovedu si nicméně představit, co se bude dít dál.“

„Jak staří jsou synovci?“

„Ryanovi je osm a Milesovi sedm. Jsou chytří jak opice, takže si brzy všimnou, že se něco děje.“

Marii úplně zavalila tragičnost té situace. Dovedla si představit, jaký to bude pro děti obrovský šok. „Jackmane? Jak si můžou být tak jistí, že šlo o sebevraždu?“

„Podle záběrů bezpečnostních kamer. Jedna ji zachytila u zadního vchodu nějakého klubu u řeky.“ Skousl ret. „Byla sama, Marie, a skočila. Šlo o sebevraždu, o tom není pochyb.“

Marie nesouhlasila. Hlavou se jí honila spousta otázek. Ta nejdotěrnější zněla: Proč?

Kapitola 3

Marie nezamířila rovnou domů. Projela vesnicí až k malému bungalovu, kde teď Gary Pritchard bydlel.

Zaparkovala motorku vedle jeho Nissanu Juke a sundala si přilbu.

Než se otočila, Gary už stál ve dveřích. „Pojďte dál. Už jsem jedl, ale nechal jsem vám.“ Ustoupil, aby mohla vejít. Z kuchyně se linula libá vůně hovězího guláše a knedlíků s bylinkami, okamžitě jí to zvedlo náladu. „Jo! Přesně tohle teď potřebuju.“

Svlékla si koženou bundu a pověsila ji na věšák v chodbě. Pak spěchala za Garym do kuchyně. Právě stavěl na stůl velký talíř s pořádnou porcí. „Říkal jsem si, že určitě nebudete mít čas se najíst.“

„Uhodl jste. Umírám hlady.“

„Podle toho, jak se na to vrháte, je mi jasné, že za sebou máte perné chvíle.“

„Ne tak jako Jackman. Nikdy jsem ho neviděla tak zdeptaného.“

Během jídla mu vyprávěla, co se stalo. „Chce, abych to hned ráno sdělila ostatním v práci. Aby se to dozvěděli dřív, než se toho chytnou novináři.“

„A on ji dnes večer jede identifikovat?“

„Jo, zrovna pro něj přijelo auto, když jsem odjížděla. Je to tak šílené, že vůbec nevím, co na to říct. Co ji proboha přimělo něco takového udělat?“

„Víte, co se říká: nikdy nevidíte, co se děje za zavřenými dveřmi. Lidi dokážou před ostatními hrát všelijaké divadýlko. Možná mezi sebou měli nějaké problémy a chudák ženská neviděla jiné východisko.“

„Měl jste vidět ten dům, Gary. Odevšad doslova vyzařuje štěstí a radost, počínaje obrázky a různými vzkazy připíchnutými na ledničku až po fotky v rámečcích v obýváku. Bylo vidět, že se tam žilo pěkně pospolu, všude taková útulná změť hraček a věcí pro zábavu dětí i dospělých. Čišela z toho taková… taková rodinná pohoda a spokojenost. Myslím, že něco takového se nedá narafičit jen tak naoko.“

„Co když byla nemocná, nějak nevyléčitelně?“

„Také mě to napadlo.“ Marie zamyšleně hleděla do talíře. „Možná to prozradí pitva. Jo, a Jackman si vyžádal, aby ji provedl profesor Rory Wilkinson. Osobně.“

„To mě nepřekvapuje. Rorymu neunikne sebemenší drobnost.“

Gary se opřel a založil si ruce. „Existuje další vysvětlení, i když se zdá trochu nepravděpodobné. Co třeba nějaká vážná duševní porucha? Avšak myslím si, že o tomhle by Jackman věděl.“

Marie svraštila obočí. „A také by o tom věděl její manžel. Její smrt by ho sice zdrtila stejně, nebyl by to ale takový blesk z čistého nebe.“

„Možná se to nikdy nedozvíme. Ale rodině bych přál, aby se to aspoň nějak vysvětlilo. Doufám, že se nebudou muset ještě navíc trápit nějakými nezodpovězenými otázkami.“ Ukázal na Mariin prázdný talíř. „Dáte si ještě?“

„Uf, už ne, díky. Bylo to výborné. Jste moc hodný, že jste na mě myslel.“ Podívala se na hodinky. „No nic, měla bych jet.“

„Hlavně opatrně na té vaší velké bestii.“

„Harvey? To není žádná bestie. To je hodná kočička.“

„Vy říkáte té své motorce Harvey?“

„No a?“

Gary se zasmál. „Nic. Já jen, že podle mě vypadá spíš jako Satan nebo Godzilla.“

„Nesmysl. Přede jako koťátko. Vsaďte se, že odsud odjedu a nevyruším ani jednoho souseda.“

„To bych vám byl vděčný. Většina z nich chodí do hajan nejpozději v půl deváté.“

Vstala a přisunula židli ke stolu. „Díky za večeři, Gary. Fakt to oceňuju. Tak nashle zítra v práci.“

„Svěží a včas. A kdybyste ještě mluvila se šéfem, pozdravujte ho ode mě, jo?“

Marie přikývla. „To víte, že budu.“

Dojela domů. Její dům jí najednou připadal prázdný, a i když rozsvítila, pořád měla pocit, že je tam jaksi ponuro a temno, a odpovídala tomu i její nálada. V Garyho společnosti se trochu rozptýlila, jenže teď na ni padl hrozný smutek z toho, jak se život může rázem obrátit úplně naruby, jak ho může jediný čin zcela zvrátit.

Jackman jí zavolal v jedenáct. Bylo slyšet, jak je vyčerpaný, ale ulevilo se mu, že má tu hroznou záležitost s identifikací mrtvoly za sebou.

„Dnes ještě zůstanu u Jamese. Hned ráno musíme zajet k mámě a říct to dětem. Nemůžeme riskovat, že to někde uvidí nebo uslyší dřív, než s nimi budeme mít možnost mluvit.“

„Vezmete s sebou nějakého odborníka?“ Marie věděla, jak je důležité, aby byl v takových případech přítomen psycholog, zejména když jde o to sdělit dětem, že přišly o rodiče.

„Laura Archerová se nabídla, že s námi pojede.“

Laura byla policejní psycholožka a po jednom obzvlášť těžkém případu týkajícím se policisty, který byl Marii blízký, se všichni spřátelili. „To je moc dobře, Laura je opravdu skvělá. Jak je na tom bratr?“

„Doktor mu dal něco na spaní, i když pochybuju, že to bude účinkovat. Nikdy by mě nenapadlo, že bude reagovat takhle. Takový silný, přímočarý muž, vždycky klidný a sebejistý, ale teď…“

„Musel to pro něj být opravdu hrozný šok. Vím, že když jsem viděla Billa umírat, bylo to něco nepředstavitelného. Člověka úplně skolí hrůza toho, co se stalo. Nemůžete vůbec fungovat.“

Jackman trochu zaúpěl. „Moc mě to mrzí. Neměl bych to na vás takhle valit, není to fér.“

„Ale nechte toho, Jackmane! Jsem vaše kamarádka. Můžete na mě navalit, co chcete, víte, že jsem silná stará dračice. Na tom přece nic není, že s vámi cítím, jak také jinak.“

„Silná, to jste. Ale stará a dračice, to teda ne.“

Teď to byl zase trochu ten starý dobrý Jackman, jak ho dosud znala, a potěšilo ji to.

„Tak je to lepší.“ Sdělila mu, že mluvila s Garym a že ho pozdravuje. „V práci je všechno v pořádku, tým se o případy postará, nemějte obavy. Ostatní určitě ocení, když jim vysvětlíte sám, co se stalo.“

„To samozřejmě udělám, jsou to nejen moji kolegové, ale i přátelé.“

„Jackmane, mám dojem, že se sotva držíte na nohou. Běžte si odpočinout, jestli můžete, a zítra mi zase dejte vědět, jak to pokračuje.“

Ve stejnou dobu se v jiné části hrabství sešla jedna rodina a pár blízkých přátel v obýváku malé venkovské farmy. Dale, který se po otcově smrti stal hlavou rodiny, se právě vrátil z nemocnice. „Dávají mámě tři měsíce života.“

Ta slova vyvolala polohlasné vzdechy a truchlivé mumlání.

„Myslím, že nakonec stojíme před klíčovým rozhodnutím.“ Tvářil se vážně a všichni se na něj mlčky dívali. „Musíme se rozhodnout. Budeme bojovat dál a doufat, že dosáhneme nějaké spravedlnosti, než matka zemře, nebo toho necháme a dopřejeme jí, aby strávila poslední dny v klidu, a nebudeme už o žádné odplatě mluvit?“

„Nemůžeme toho teď nechat! Po všech těch letech snažení!“ vyletěl Liam. „Tahle rodina nikdy nepřipustila a nepřipustí porážku.“

„Sám jsi právě řekl, že se snažíme už léta. A kam nás to dovedlo? Táta je mrtvý, mámu to brzy čeká a dosáhli jsme akorát dalšího trápení. Myslím, že je načase nechat to být.“ Yvette, mladší ze dvou žen, měla slzy na krajíčku.

„Nemůžem se na Brendana vykašlat a vzdát to!“ štěkl Liam.

„On to vzdal, ne?“ ozval se Kenny smutně.

„Protože to byl hezkej kluk, kterýho zavřeli do basy plný psychoušů! Bůhví co se mu tam stalo! Také bys to vzdal! Ale my to vzdát nesmíme.“

„Liame! Brendan je mrtvý! Za co bojujeme? Za spravedlnost pro svého bratra? Nebo aby ty ses cítil líp?“ Susie se přikláněla k sestřinu názoru. „Pojďme mámě její poslední dny zpříjemnit. Dopřát jí to, co má ráda, rozmazlovat ji a ještě si s ní ten čas v klidu užít.“

Hádka pokračovala ještě přes hodinu, pak se někdo zeptal Dalea, proč je tak zticha.

„Protože čekám, že někdo z vás řekne to, co je víc než jasný, ale jak vidíte, ještě jsem se nedočkal.“ Podíval se na ně smutně a trošku pohrdavě. „Vím, že jsem tu otázku položil já, ale odpověď měla znít: ‚Uděláme to, co si přeje máma.‘“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Pak se odvážila Yvette: „Takže ti to říkala?“

„Říkala. Ačkoli si nepřeje, abysme dělali něco, co nechceme. Ale očekávám, že tahle rodina bude táhnout za jeden provaz, když přijde na respektování jejího přání. Je to jasný?“

Všichni souhlasně zamručeli.

„Chce spravedlnost pro Brendana. Chce, abysme bojovali dál, i po její smrti. Nemůže snýst pomyšlení, že nad hrobem jejího krásnýho kluka visí cedule s označením ‚vrah‘. Chce pro něj posmrtnou omluvu a říká, že nesmíme polevit, dokud se tak nestane.“

Nikdo nepromluvil, až pak Liam vyskočil a vystřelil pěstí do vzduchu. „Spravedlnost pro Brendana. Ať je na nás naše máma hrdá!“

Kapitola 4

Bylo už pozdě odpoledne, když Marie odešla z kanceláře detektiva inspektora Petea Lawrence, kde s ním hodinu diskutovala o případu podvodu, na němž pracovali. Když se vracela na oddělení kriminálního vyšetřování, všimla si, že dveře Jackmanovy kanceláře jsou pootevřené. Zamračila se a šla se podívat, kdo tam je.

„Jackmane? Co tu proboha děláte?“ zvolala překvapeně.

Její šéf se nakláněl k monitoru počítače, tiskárna chrlila stohy papíru. „Ahoj, Marie. Vím, že tu nemám být, ale potřeboval jsem na chvilku utéct před tím traumatem. Nenapadlo mě lepší místo, kde bych si mohl v klidu srovnat myšlenky.“

„A nashromáždit spoustu dalšího materiálu,“ poznamenala a ukázala na rostoucí hromadu papírů.

„Jen něco, co mi dělá starost.“

Marie si pomyslela, že už vypadá mnohem líp než včera večer, ale v očích měl pořád ten uštvaný pohled. Nevěděla, jak se má zeptat, tak bez dlouhého rozmýšlení vyhrkla: „Jak to dopadlo s klukama?“

„Myslím, že horší už to být nemohlo. Asi ta nejpříšernější věc, jakou jsem kdy byl nucen udělat. Musíte si dávat takový pozor, jak dětem vůbec vysvětlit, co je to smrt. Jsem moc rád, že tam byla Laura a ujala se toho. Jinak bychom s Jamesem určitě napáchali ještě víc škody.“

„O tom silně pochybuju. Už jsem vás párkrát viděla mluvit s dětmi. Děláte to velice jemně a ohleduplně a nijak je nepodceňujete.“

„Tím si nejsem tak jistý.“ Nafoukl tváře a dlouze vydechl. „To nejhorší teprve přijde. Klukům to ještě úplně nedocvaklo. Zdá se, že to vzali až moc klidně. Když jsme skončili, zeptali se, jestli se můžou vrátit zpátky ke koním. Laura říkala, že dětský zármutek je jiný než u dospělých. Že jsou v jedné chvíli smutní, a pak zas najednou čilí a veselí. Je to docela znepokojivé.“

„A kde je James teď?“ zeptala se Marie.

„Dnes zůstane s klukama u matky. Otec se už také vrátil domů. Shodli jsme se na tom, že pro děti bude nejlepší, když budou mít dospělé pořád kolem sebe, pro případ, že by si chtěly popovídat nebo se na něco zeptat.“ Prohrábl si rukou vlasy. „Já se tam také vrátím, jen na večer. Laura mi dala spoustu instrukcí, na co mám dát pozor, a také mi vysvětlila, jak odpovídat na jejich otázky, aby si kluci nedávali to, co se stalo, za vinu.“

„Proč by to dělali?“

„Děti to zjevně dělají často. Upnou se na nějakou bezvýznamnou věc, kterou provedly, a myslí si, že to je důvod, proč jejich maminka zemřela, tudíž že je to jejich vina.“

Mariiny myšlenky se točily kolem tragédie v Jackmanově rodině, ale kdesi v pozadí číhalo podezření, že na téhle pečlivě naplánované sebevraždě něco zatraceně nehraje. Teď však nebyla vhodná doba, aby s Jackmanem rozebírala své obavy. „Víte, kde mě najdete, kdybyste mě potřeboval. Ve dne v noci. Jen si na sebe nenakládejte víc, než můžete zvládnout, a využijte veškeré pomoci, kterou vám nabídnou.“

„Ano, mami.“ Posmutněle se usmál. „Samozřejmě že to udělám. Celá rodina si teď potřebuje promluvit, abychom to co nejrychleji zvládli. Na plány do budoucna je ještě moc brzy, ale musíme udělat to, co bude pro kluky nejlepší, a vrátit Jamese zase na planetu Zemi. Dnes večer se sejdeme.“

„Hodně štěstí. Budu na vás myslet.“ Hleděla na tu hromadu papírů. „Co to je?“

„Nevím určitě.“ Podíval se jí zpříma do očí. „Možná je to tím, že jsem prostě detektiv, ale nějak se mi to celé nelíbí. Abych řekl pravdu, něco tu smrdí.“

Marie přikývla. „Tak to si musíme promluvit, hned jak vyřešíte ty záležitosti se svou rodinou. Protože já mám úplně stejný pocit.“

Na Jackmanově tváři se objevil výraz úlevy. „Díkybohu za to! Aspoň vím, že nejsem paranoidní.“

„To se uvidí. Nezapomeňte, že já jsem také detektiv a že oba žádné situaci nedůvěřujeme, dokud nevidíme jasné důkazy, takže nevyslovujeme žádné domněnky. Možná jsme paranoidní oba.“

Jackman sesbíral vytištěné papíry a nacpal je do složky. „Čtení na dobrou noc.“

„O Sarah?“

Přikývl. „A o sebevraždě. Kdybyste ji znala, Marie, pochopila byste, proč jsem přesvědčený, že tahle sebevražda není tím, čím se zdá. Nemůže být.“

Marie nepotřebovala žádné vysvětlování. „Dobrá, tak bychom měli udělat to, co nám jde nejlíp, a najít pravdu.“

„Uvidíme se zítra, Marie, a ještě jednou vám děkuju. Je dobré vědět, že jsme na stejné vlně.“

Usmála se. „Copak to tak není vždycky?“

Toho večera byla večeře značně strastiplnou událostí. Kluci nezvykle zlobili, ale nikdo z dospělých neměl to srdce, aby je napomínal. James to sice párkrát bezmyšlenkovitě udělal, ale skoro své děti nevnímal a bylo téměř nemožné dostat z něj aspoň slovo nebo dvě o čemkoli.

Jackman cítil, že by se měl pokusit situaci nějak kočírovat, ale když viděl, že žalostně selhává, nenápadně matce pošeptal, že by možná měli uložit kluky do postele v jejich pokoji nahoře a pustit jim před spaním nějaký film.

Okamžitě souhlasila a odvedla oba nahoru.

„Nevím, co mám říct.“ Jackmanův otec se dlouze napil vína. „Ty děti za své zlobení nemůžou, vždyť se jim chudákům úplně obrátil život.“

Jejich tátovi také, pomyslel si Jackman. Zachytil otcův pohled a kývl směrem k bratrovi.

Starý pán mu odpověděl pohledem plným bezmoci a Jackman věděl, že James není jediný, kdo úplně ztratil půdu pod nohama.

„No tak, synku. Proč s námi nemluvíš? Jsme tu všichni kvůli tobě, víš?“ začal nepříliš šikovně.

James jen sklesle pokrčil rameny. „Já to nechápu. Prostě to nechápu. Jak to mohla udělat? A proč? Proboha, proč?“

Jackman svého bratra nikdy neviděl tak bezmocného. Bylo to něco víc než šok a neschopnost uvěřit; Jamesův svět jako by se vychýlil ze své osy a poslal ho volným pádem někam do vzduchoprázdna.

„Nevíme, proč to udělala, Jamesi.“ Jackman mu konejšivě položil ruku na rameno. „Ale já udělám všechno, co je v mých silách, abych to zjistil. To ti slibuju.“

James vzhlédl, oči plné slz. „Nejhorší na tom je to vědomí, že ať udělám, co udělám, už ji nikdy neuvidím.“

Otec vstal a toporně k synovi přešel. Přivinul si Jamese na prsa jako malé dítě. Nemluvil, očividně mu došla slova, ale místo toho konejšivě pobrukoval.

Jackman si nemohl vzpomenout, že by se s ním otec někdy mazlil, dokonce ani když byl batole.

Jamesovy vzlyky po chvíli přešly v tiché posmrkávání, matka se vrátila a posadila se do křesla.

„Uložila jsem je a teď se dívají na kreslené pohádky, ale myslím, že za chvíli usnou. Jsou tak unavení.“ Podívala se na Jamese a pak na manžela. „Zatopila jsem ti v pracovně v krbu, zlato. Co kdybys tam Jamese vzal, nalil mu trochu brandy a popovídali jste si? My to tu s Rowanem zatím uklidíme.“

Jackman souhlasně přikývl a pak se díval, jak se jeho bratr, podobný spíš zombii, potácí za otcem z místnosti.

Sklidit nádobí ze stolu a narovnat ho do myčky netrvalo dlouho, jídelna byla zase uklizená a matka se šla podívat na kluky, kteří konečně usnuli. Pak se spolu přesunuli do kuchyně. Oba vypadali vyčerpaně a také se tak cítili, protože ten večer pro ně znamenal trauma a marnou snahu pochopit nevysvětlitelné.

Harriet Jackmanová nalila oběma ještě trochu červeného vína a zavrtěla hlavou. „Tohle je naprostá noční můra.“

Matka vypadala, jako by za tu jednu noc zestárla o deset let. Byla to silná, odolná žena, ovšem to, co se stalo, by porazilo každého. „James mi dělá ještě větší starost než ti kluci,“ poznamenal Jackman.

Matka přikývla. „A já si vždycky myslela, že ty jsi ten citlivější.“ Natáhla ruku přes stůl a položila ji na jeho. „I když jsem pořád přesvědčená, že je to tak. Jamese to úplně vykolejilo. Vůbec to nedokáže pochopit.“

„Není moc silný v kramflecích, pokud jde o hluboké emoce. Je trochu jako táta. Ale musím přiznat, že se táta snaží; dokonce Jamese objal, když jsi byla nahoře uložit kluky.“ Jackman chvíli podržel matčinu ruku ve své. „Ale i přesto si myslím, že ta zásadní rozumná rozhodnutí týkající se téhle rodiny budeme muset udělat my dva, že?“

Matka odtáhla ruku a zvedla skleničku. „To jo. Ovšem bylo to tak vždycky, ne? Když jde o city, váš otec je úplně nemožný!“ Pohrdavě se ušklíbla. „Dejte mu bilanční arch nebo se ho zeptejte na něco kolem akcií, v tom je úplná jednička, ale pokud jde o rodinné problémy, no…“ Zavrtěla hlavou.

„Takže co je potřeba udělat nejdřív? Jak budeme postupovat?“

„Už jsem napsala seznam lidí, kterým je potřeba oznámit, že Sarah zemřela, musíme však hlavně myslet na děti. Zítra zavolám do školy a vysvětlím, co se stalo. Myslím, že je důležité, abychom příliš nenarušili jejich běžný režim.“

Jackman přikývl. „Souhlasím. Potřebují pokračovat normálně dál, aspoň tak normálně, jak to jen půjde, a učitelé už budou vědět, jak to nejlíp zvládnout.“ Napil se vína. „Ale musíme se postarat o to, aby to stejně tak dobře fungovalo i u nich doma. O to by se měl zasadit hlavně James, ovšem dost pochybuju, že to dokáže.“

Matka se k němu naklonila. „Rowane? Přemýšlela jsem. Minulý týden jsem potkala před supermarketem Ellu Jarvisovou. Říkala mi, že nechala práce.“

Jackman přikývl. „Slyšel jsem o tom. Bylo to moc smutné.“

Když byli Ryan a Miles malí, Ella v rodině pracovala jako chůva. Pak se vydala na dráhu policistky a stala se členkou týmu vyšetřovatelů na místě činu. Před pár měsíci ji přivolali k případu tragického znásilnění dítěte a ukázalo se, že na to nemá žaludek. Ještě téhož dne podala výpověď.

„Byly se Sarah přítelkyně. Vím, že se pravidelně navštěvovaly. Kluci ji zbožňovali.“

Jackman hned pochopil, kam tím matka míří. „Myslíš, že by pomohla?“

„Napadá tě snad někdo lepší? Klukům by to vrátilo aspoň kousek jejich dřívějšího života. Co na to říkáš?“

Usmál se. „Mami, ty jsi génius.“ Podíval se na hodinky. Bylo devět. „Máš na ni číslo?“

„Asi ho mám pořád v adresáři.“ Vstala a šla do obýváku. Za okamžik zavolala: „Mám ho!“

Ellu Jarvisovou zpráva o smrti Sarah samozřejmě naprosto šokovala, ale zároveň hned zvážila Harrietinu žádost a bez dlouhého rozmýšlení odpověděla: „Samozřejmě že pomůžu. Momentálně nemám žádné závazky a upřímně řečeno, dost by mě mrzelo, kdybyste o to požádali někoho jiného. Zítra ráno k vám přijedu a přesně se domluvíme, jak byste si to představovali.“

Harriet odložila sluchátko a vydechla úlevou. „Udělá to.“

Jackman se usmál. „Tak první krok máme vyřešený. Možná to Elle také pomůže. Slyšel jsem nějaké řeči, že je dost na dně. Byla zatraceně dobrá při vyšetřování a Rorymu hodně chybí. Oceňoval ji jako velice dobrou fotografku a cenil si její práce na obtížných případech.“ Jackman rovněž vítal, že budou mít Ellu po ruce, když podle matky znala Sarah tak dobře. Třeba dokáže vrhnout na tragickou smrt jeho švagrové trochu světla.

„Vypadáš zamyšleně, chlapče.“

„Mami? Připadala ti Sarah v posledních pár týdnech v pohodě? Nebyla třeba nějaká,“ pokrčil rameny, „nesvá?“

„Chm,“ udělala matka. „Když se teď takhle ptáš, uvědomuju si, že máš asi pravdu.“ Třela si ruce. „Přibližně před týdnem přivezla kluky na hodinu ježdění a mně se zdálo, že je nervózní. Zeptala jsem se, jestli se něco neděje, ale říkala, že nic. Vypadala taková přepadlá a ustaraná.“ Pohlédla na syna. „Dělala jsem si o ni dost starosti, tak mi nakonec jen řekla, že jí není úplně dobře, víc nic.“

„Lidi přece jen tak neskoncují se životem, mami, musí k tomu mít nějaký pádný důvod, a tím není to, že ti zrovna není dobře. Nevšiml jsem si v jejím životě jediné věci, která by ji mohla dohnat k tak hroznému činu – hroznému pro ni, pro Jamese a pro její milované děti. Myslíš, že byla nemocná?“

„Fyzicky, to ne,“ prohlásila matka s naprostým přesvědčením. „Vyprávěla mi, že byla nedávno na prohlídce a že je v pořádku. Duševně? Samozřejmě nejsem žádný odborník, ale mívala období, kdy byla až přehnaně úzkostlivá a příliš si všechno brala, hlavně když se to týkalo Milese a Ryana.“ Matka se trochu zamračila. „Všechny mámy jsou takové ochranitelky, nebo by aspoň měly být, ale někdy jsem si myslela, že je za tím až trochu přílišná obava a úzkost, jestli jejím dětem něco nechybí.“

„Nikdy ses o tom nezmínila.“

„Nebylo to nic, co bych dokázala nějak jasně formulovat, a také jsem si říkala, že jsem možná jen zbytečně přecitlivělá. Jenže teď, když se to stalo, mi nejde z hlavy, jestli jsem neměla některým věcem věnovat víc pozornosti.“

„Všem nám to dochází, když už je pozdě, mami. Ale myslím si, že tohle by nikoho ani ve snu nenapadlo.“ Přisunul si blíž matčin zápisník s poznámkami, co je třeba udělat, a pročítal si seznam úkolů. „Sepsala jsi to velice důkladně.“

„Vím, že toho zatím není moc, co můžeme udělat, než dostaneme úmrtní list, ale musím plánovat. Naštěstí je tu teď ten nový systém, který umožňuje oznámit úmrtí všem náležitým úřadům najednou, takže veškeré vyřizování je mnohem snadnější.“ Znovu se napila vína. „Chudák James. Sarah byla na rozdíl od něj tak praktická. On je jako váš otec. Vůbec nevím, jak to zvládne.“

„V tomhle směru by Ella mohla být úplným požehnáním. Postará se o to, aby kluci měli všechno do školy v pořádku, aby měli zaplacené obědy.“ Naklonil hlavu na stranu. „Když už je řeč o tom, jací lidé jsou, Ella je Sarah hodně podobná, že? Ne vzhledem, ale povahou a tím, jak se chová.“

„Mohly by být sestry. Vždycky jsem si to myslela. A nebýt Elly, Sarah by to po narození Milese hodně těžko zvládala.“ Matka si skousla ret a znepokojeně se na syna podívala. „Myslíš, že to nějak souvisí? S tou poporodní depresí?“

„Pochybuju, mami. Vždyť se z ní úplně dostala a je to běžný problém. Já jsem s nimi sice jako s rodinou moc času netrávil, i když moc rád občas vezmu kluky na zmrzlinu nebo do cukrárny, ale nikdy jsem si nevšiml čehokoli, co by svědčilo o tom, že Sarah má depresi.“

Harriet dopila skleničku. „Je zcela přirozené, že to probíráme pořád dokola, ale tím se nikam nedostaneme.“

„Musíme si o tom promluvit.“

Vzdychla. „A James ze všech nejvíc.“

Jackman věděl, že matka má pravdu. James žil ve dvou paralelních světech. Ten jeden měl zcela pod kontrolou, s chutí se věnoval své práci; v tom druhém, rodinném, vládla Sarah. I když na částečný úvazek také pracovala, starala se k tomu o velký dům a o děti. Plánovala dovolené, skvělé rodinné výlety, oslavy a překvapení. James se toho jen ochotně účastnil, skoro jako třetí dítě, užíval si každou minutu. Teď neměl žádného navigátora. Jeho děti ho potřebovaly, nicméně Jackman měl pocit, že James takhle fungovat nebude, protože to nezvládne.

„Rowane?“ Matka se na něj trochu smutně usmála. „Oceňuju, že teď takhle pomáháš, ale nezanedbávej kvůli tomu svou práci, ano? Vím, co pro tebe znamená.“

„Rodina je na prvním místě,“ odpověděl rychle.

„Já vím, ale chtěla jsem jen, abys věděl, že ačkoli tvůj otec nikdy tak úplně nepochopil, proč chceš být policista, já ano. A vím, proč jsi spokojený tak, jak jsi, a nejdeš přes mrtvoly, aby ses dostal nahoru.“

„Ty opravdu víš, proč jsem se chtěl stát policistou, mami?“

„Samozřejmě. Jsem přece tvoje matka!“

Jackman na ni hleděl s nelíčeným údivem. „Nikdy jsem nic neřekl, nebo jo?“

„Ani jsi nemusel.“ Opřela se. „Oprav mě, jestli se mýlím. Byla zima a tobě mohlo být tak osm nebo devět a pomáhal jsi ve stájích. Pak jsi najednou uslyšel křik z jízdárny. Něco polekalo jednoho z větších koní, splašil se, povalil jednu z ošetřovatelek, až upadla do bezvědomí. Než jsi mohl spustit poplach, uviděl jsi, že se odkudsi vynořil nějaký muž a skočil před koně, aby zvíře dívku nerozdupalo. Nějak se mu podařilo koně zklidnit a dostat to děvče do bezpečí. Věděl přesně, co má dělat a jak pomoct, než přijede sanitka.“ Harriet se na něj usmála. „Mám zatím pravdu?“

Jackman přikývl. „Později jsem zjistil, že to byl policista, který tam čekal na svou dceru, jež chodila pomáhat do stájí. Přijel ji vyzvednout. Byl tak statečný a hned věděl, co má udělat. A to jsem si přál dělat i já, pomáhat lidem. Od té doby jsem už nechtěl být ničím jiným.“

„Toho dne ses změnil. Začal jsi úplně jinak chápat lidi a to, jak se chovají.“

„Je smutné, že i kdybych se stal náčelníkem, táta by to asi moc neocenil.“ Posmutněle se usmál. „A jako pouhý detektiv inspektor jsem pro něj velkým zklamáním.“

„Ve skutečnosti je velice pyšný na to, co děláš. Jen to nepřizná. Kdyby jo, neměl by nač brblat.“

„Co, myslíš ty jeho řeči o univerzitním vzdělání? Žádná snaha získat diplom? Žádná motivace ke zbohatnutí? A tak dále a pořád dokola.“

„Přesně to.“ Úsměv jí pohasl. „Rowane, prosím tě, zjisti, co se Sarah stalo! Jsi výborný detektiv, ten nejlepší. Tak nám prosím najdi odpovědi na všechny ty otázky.“

„Víš, mami, přesně to chci udělat. Vím, že tu něco nehraje, takže ano, zjistím to, i kdyby šlo o něco, co nebudeme rádi slyšet. Zjistím pravdu.“

Kapitola 5

Detektiv konstábl Robbie Melton spěchal k Mariinu stolu. „Dobré ráno. Právě jsem mluvil se seržantem na recepci a on mi oznámil, že nedaleko odsud, u řeky, došlo k nějakému podezřelému úmrtí. Žádal, aby se toho ujala kriminálka. Můžeme na to vlítnout?“

„Skvěle! Přesně tohle potřebujeme, když tu teď šéf není.“ Marie vstala. „Máte nějaké další informace?“

Robbie zavrtěl hlavou. „Bohužel, nic moc. Říkal, že jde o mrtvolu starého muže, a i když to vypadá jako sebevražda, není o tom tak úplně přesvědčený.“

Při zmínce o další sebevraždě Marie ztuhla. „Jasně. Řekněte mu, že tam jedeme. A vezměte s sebou Maxe, jestli je volný. Tři hlavy budou možná lepší než dvě. A jestli o tom má seržant Conway nějaké pochybnosti, vsadím se, že k tomu má pádný důvod. Skočím pro klíče od auta. Sejdeme se na parkovišti.“

Robbie přikývl a klusal ke dveřím. Byl čerstvým přírůstkem týmu kriminálního vyšetřování. Nebyl u nich dlouho, ale už tam výborně zapadl.