Přeložil Richard Podaný

Copyright ©1979 by Roger Zelazny

Copyright ©2019 by Amber Limited

All Rights Reserved
Copyright ©2022 for the Czech translation by Richard Podaný

Copyright © 1979 for Cover by Darrell K. Sweet

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978–80–242–8625–9

obsah

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Jedna

Dva

Věnuji Ronu Boundsovi,

Bobbie Armbrusterové,

Garymu a Uschi Klüpfelovým

s pěknými vzpomínkami

na Oktoberfest

Dva

„Zastav!“ křikla Leila.

Randy okamžitě strhl auto doprava a zabrzdil. Obloha se pomalu protepávala k perlově lesklému časnému úsvitu.

„Zacouvej po krajnici.“

Přikývl a dal tam zpátečku.

„Myslíš ty lidi? Mohli jsme k nim jenom prostě dojít a–“

„Chci si je líp prohlídnout, než vystoupíme.“

„Tak jo,“ schválil to a dál se pomalu šinuli zpátky.

Otočila se a prohlížela si otlučené šedé vozidlo. Seděli v něm dva lidé. Oba podle všeho bělovlasí, ačkoli světlo bylo ještě pořád ošidné. A oba jako by se na ni dívali.

„Za chvilku se otevřou dveře u řidiče,“ oznámila tiše.

Dveře u řidiče se otevřely.

„Teď ty druhé.“

Otevřely se ty druhé.

„Řídil starý pán, stará paní seděla vedle...“

Starý pán se starou paní si vystoupili a vykročili k předku auta, dvířka nechali otevřená. Na sobě měli otrhané zavinovací oděvy upevněné k tělu šerpami.

„Zastav,“ požádala ho Leila. „Vystoupíme, vrátíme se tam a pomůžeme jim. Uvolnilo se jim víčko na rozdělovači.“

„Součást tvojí vize?“

„Ne.“

Otevřela dveře, vystoupila, vyrazila ke dvojici. Zařídil se stejně. Jakmile přišel blíž, nejdřív ze všeho získal dojem, že pán je na řízení auta moc starý. Měl shrbená ramena, opíral se o vůz. Volná ruka se mu trochu třásla; měl ji suchou, flekatou a podobala se pařátu. Na tváři hluboké vrásky, obočí stejně bílé jako vlasy. Potom zachytil Randyho pohled a už z něj nespustil oči – zelené a skoro blýskavé. Byla v nich bystrost, kterou by ještě před třemi metry neočekával. Randy se na něj usmál, ale muž nijak nezareagoval.

Leila mezitím došla ke staré paní a už s ní mluvila nějakou řečí, kterou Randy nepoznával.

„Kdybych se mohl mrknout pod kapotu,“ nadhodil Randy, „třeba bych vám trochu píchnul.“

Když muž neodpovídal, zopakoval to v cestomluvě. Ani tím ničeho nedosáhl. Pán jako kdyby zkoumal jeho obličej, jeho oblečení, jeho pohyby. Randymu byla tak nezvyklá pozornost nepříjemná. Pohledem vyhledal pomoc u Leily.

„V pořádku,“ přikývla. „Jen do toho, mrkni se dovnitř a oprav to. Oni nechápou, jak to funguje. Teď jim vysvětluju, co je palivo.“

Když se Randy skláněl, aby otevřel kapotu, všiml si, že Leila podává staré ženě silný svazek bankovek. Když se kapota o pár decimetrů zvedla, muž poodstoupil. A když ji Randy otevřel úplně, uslyšel krátké vyjeknutí.

Jasně. Povolené víčko rozdělovače. Vrátil je na místo a pořádně utáhl. Zběžně si prohlédl zbytek motoru, ale neviděl nic, co by nebylo v pořádku.

„Byl byste tak laskav a zkusil to teď nastartovat, pane?“ požádal řidiče.

Když zvedl hlavu, muž se na něj jen usmíval.

„Nevím jistě, jestli mi rozumíte, ale chtěl bych teď zkusit nastartovat motor,“ vysvětloval Randy. A pak, když se ten druhý ani nehnul a dál neodpovídal, prohlásil: „Tak já to udělám sám.“

Obešel ho a nahlédl do vozu. Klíček byl pořád v zapalování. Vklouzl dovnitř a zkusil to. Motor za chviličku naskočil. Zase ho vypnul a vystoupil. Usmál se na starého pána, kývl na něj.

„A je to.“

Muž se k němu najednou vrhl a nemotorně ho objal. Byl nečekaně silný a jeho dech hodně hřál.

„Jméno, vaše jméno, dobrý muži?“ zeptal se.

„Randy. Jsem Randy – Dorakeen,“ odpověděl a vymanil se mu z objetí.

„Dorakeen. Dobré jméno,“ zhodnotil to starý pán.

Leila obešla auto a už stála za nimi. Stará žena došla za ní.

„Teď už to zvládnou,“ řekla Leila. „Pojď. Už musíme jet – k poslední odbočce na Babylon.“

Něco na muže sykla a on přikývl.

Starou ženu dlouze objala, potom se odtáhla a vykročila zpátky k vozu. Randy šel rychle za ní. Když se ohlédl, starý pár už seděl ve svém autě. Uslyšel, jak naskočil motor. Potom auto vyjelo na Silnici a bylo pryč. V tu chvíli vyšlo slunce a on si všiml, že Leila pláče. Uhnul očima a bylo mu všelijak.

Jedna

Zrzek Dorakeen byl zrovna na poklidném úseku Silnice, rovném a tichém jako smrt a sotva znatelně jiskřícím.

Před několika hodinami kolem něj přejely dva futuristické vozy, svištěly fantastickou rychlostí, on sám později předjel kočár se čtyřspřežím a pak osamělého jezdce na koni. Držel se s modrým pickupem dodge v pravém pruhu a udržoval stálou rychlost, sto v hodině. Okusoval doutník a pobrukoval si.

Obloha byla velice bledě modrá a od východu k západu přes ni vedla silná jasná čára. Ani památky po jakémkoli prachu, o čelní sklo se nerozbíjel žádný hmyz.

Jel se staženými okny, levačkou svíral vršek okenního rámu. Na hlavě měl vyšisovanou baseballovou čepici a kšilt si stáhl hodně do čela; hlavu mírně zakláněl, aby i přesto viděl, zelené oči držel ve stínu napůl přivřené. Ryšavé vousy měl možná o maličko tmavší než vlasy.

Daleko vpředu se objevila tečička. Rychle se zvětšovala, až se z ní stal omlácený černý volkswagen. Když se měli minout, druhý vůz začal troubit. Pak sjel na kraj Silnice a zastavil.

Zrzek se letmo podíval do zpětného zrcátka, šlápl na brzdy a sjel doprava. A jak zpomaloval, nebe začalo pulzovat – modrá, šedá, modrá, šedá – a při každém slábnoucím tepu ten jasný pruh víc a víc mizel.

Když konečně zastavil úplně, kolem byl čirý večerní vzduch. Někde v dálce vyhrávali cvrčci, zvedl se chladivý vánek. Otevřel dveře a slezl z kabiny, při sestupu vyškubl klíčky ze zapalování a dal si je do kapsy. Na sobě měl levisky a vysoké vojenské boty, pracovní khaki košili a přes ni hnědou lyžařskou vestu, k tomu široký pásek se složitě zdobenou přezkou. Obrátil čepici kšiltem dozadu, na chvilku se zastavil, jen co si zapálí doutník, pak se otočil a vyrazil po krajnici zpátky.

Přejít přes Silnici a neriskovat při tom téměř jistou zkázu bylo prakticky nemožné. Proto došel jen na místo přesně naproti volkswagenu. A když tam dorazil, dveře vozu se otevřely a ven vylezl mužík s krátkým knírkem.

„Zrzku!“ zavolal. „Zrzku...?“

„Copak je, Adolfe?“ hulákal Zrzek. „Pořád hledáš místo, kde jsi vyhrál?“

„Poslouchej, Zrzku,“ oslovil ho ten druhý, jako by nic neslyšel. „Nevěděl jsem, jestli ti to mám povědět, anebo ne, protože jsem se pořád nemohl rozhodnout, jestli tě víc nenávidím, nebo jsem ti víc zavázaný. Jenomže taky nedokážu poznat, jestli ti ta informace uškodí, anebo bude k užitku. Takže počítám, že je všechno v rovnováze. A povím ti to. Viděl jsem to před časem, kurevsky dál po Silnici, u odbočky označené modrým zikkuratem–“

„Modrým zikkuratem?“

„Modrým zikkuratem. Viděl jsem, jak jsi to při odbočování otočil na střechu. A taky jsem viděl tvoje auto hořet.“

Zrzek Dorakeen nějakou dobu mlčel. Pak se zasmál.

„Smrťák z toho určitě bude vedle, jestli mě někdy brzo předjede,“ prohlásil. „Řekne si: ,Co ten chlápek dělá v Athénách za Thémistokla, když se mnou má spicha na poslední odbočce na Babylon?'„

Znovu se rozesmál, až se mu rozměrné tělo otřásalo. Pak vyfoukl kouř a pozvedl pravačku k posměšnému pozdravu.

„I tak díky,“ prohodil. „Možná je dobře, že to vím.“

Sebral se a vykročil k autu.

„Ještě něco,“ zavolal za ním ten druhý.

Zastavil se a otočil hlavu.

„Co je?“

„Býval z tebe mohl být velikán. Sbohem.“

„Auf Wiedersehen.“

Zrzek se nasoukal za volant a nastartoval. Zanedlouho bylo nebe zase modré.

Dva

Svítání se už propracovávalo nad nehybnou a rozbitou čáru obzoru a na svém říčním člunu na East River se pohnula Strangulena. Pomalu, jemně odsunula kožešiny, kterými byli přikrytí, a z čela si odhrnula pramínek ohnivých vlasů. Konečky prstů si sáhla na citlivější místečka na hrdle, ramenou a prsou, kde už začínaly být vidět stopy po zápalu jejího milence. Nato se usmála, prolomila si prsty a pomalu se otočila na levý bok.

Toba, těžký a tmavý stejně jako odcházející noc, s tváří položenou do pravé dlaně, se na ni už culil.

„Bohové! Spíš ty vůbec někdy?“ zeptala se.

„Rozhodně ne s dámou, která zardousila přes sto milenců, jen se svalili vedle ní a usnuli.“

Přimhouřila oči. „Tak tys to věděl! Celou dobu jsi to věděl! A tahal jsi mě za nos!“

„Díky Bohu a amfetaminu, ano!“

Usmála se, protáhla se.

„Máš veliké štěstí. Ve skutečnosti obvykle ani nečekám, až usnou. Většinou si vyberu jistý okamžik; najednou udělat a oddělat, jestli to takhle můžu říct. U tebe to mělo počkat až na teď jenom proto, že předtím mě rozptylovala architektura. Nicméně...“

Natáhla ruku a něco provedla s ovládací jednotkou. Říční člun se dal tiše do pohybu.

Obrátila se na druhý bok.

„Podívej se, jak dopadá světlo na ruiny Manhattanu! Já ruiny prostě zbožňuju!“ Najednou se posadila a v ruce měla obdélník vyřezávaného a vyleštěného dřeva. Držela si jej na délku paže a upřeně se skrz něj dívala. „Tady ta skupina... No není to krásná kompozice?“

Toba se zvedl a předklonil se, až ji bradou zašimral na levém rameni.

„Je to – chmm – zajímavé.“

Vzala do levé ruky malý fotoaparát, zaměřila přes něj i přes rámeček, předklonila se, zaklonila se, stiskla tlačítko.

„Mám to.“

Odložila rámeček i přístroj napravo od sebe.

„Pitoreskní ruiny bych si dokázala prohlížet, jak je život dlouhý. Vlastně to opravdu dělám. Většinou. A nejlepší jsou vždycky z vody. Všiml sis toho někdy?“

„No, teď, když to říkáš...“

„Byl jsi až moc dobrý, než abys mohl být opravdový, víš? Navlečený v hadrech, nemytý a negramotný, výplod rozkladu civilizace, a vykoukneš si z harampádí na břehu zrovna ve chvíli, kdy pluju kolem. Vodil jsi mě za nos. Co jsi zač? Archeolog?“

„Mno...“

„... A věděl jsi, kdo jsem. Pravačku drž dál takhle, ale hlavu víc zvedni.“

Převalila se na břicho, sama pozvedla pravou paži a sevřela mu ruku.

„Tak dobře, pane Toba. Začni páčit, jako by na tom závisel tvůj život. Možná závisí.“

„Ale no tak, dámo–“

Jeho paže se začala prohýbat. Zesílil sevření, zabral. Na chvíli pohyb zastavil. Zatínal zuby, nakláněl se doleva.

A najednou ho to hodilo zpátky a paži měl přimáčknutou k palubě.

Shora se na něj usmála.

„Chceš to zkusit i s levačkou?“

„Ne, díky. Podívej, věřím všemu, co jsem o tobě slyšel... Máš – ehm – exotické spády a jsi dost silná, abys je uměla uspokojit. Chovám obdiv ke každému, kdo umí dostat, co chce. Jenomže mě nenapadal jiný způsob, jak se s tebou sejít. Mám jedinečnou nabídku, jaká se naskytne jednou za život a kterou si nemůžeš nechat ujít.“

„Patří k tomu pěkné ruiny?“

„No to si piš!“ slíbil honem.

„... A dobrý chlap?“

„Jeden z nejlepších!“

Chytila ho za ruku a trhnutím ho zvedla na nohy.

„Honem! Podívej se, jak se slunce odráží na tom rozbitém věžáku!“

„Jo, to je něco!“

„Jak se jmenuje?“

„Dorakeen. Zrzek Dorakeen.“

„To mi zní povědomě...“

„Vyskytnul se leckde.“

„Je pitoreskní?“

„Musíš se vůbec ptát?“

„Hodil by se mi nový člun, třeba vykládaný slonovinou...“

„Stačí říct. Hele! Jak prochází slunce zbytkem tamtoho mostu!“

„Honem! Foťák! – Jsi velice šťastný muž, Tobo.“

„Mi povídej!“

Jedna

Když Zrzek Dorakeen spatřil, jak ve zpětném zrcátku pučí a začíná se lesknout ta maličká tečka, ucedil nadávku.

„Copak se děje?“ ozvalo se zahuhlaně z palubní desky.

„Ha? Já nevěděl, že jsem tě nechal běžet.“

Pravá ruka se už už sunula k ovládacímu knoflíku, ale pak zase klesla.

„Nenechal. Aktivovala jsem obvod sama.“

„Jak se ti to povedlo?“

„Pamatuješ se, jak jsem tě před měsícem obehrála v kartách a tys mi musel zaplatit opravy? Zbylo dost kreditu, abych si od nich nechala nainstalovat pár obvodů navíc. Usoudila jsem, že je čas rozšířit si obzory.“

„Tím chceš tedy říct, že mě už celý měsíc odposloucháváš?“

„Ano. Hodně trpíš samomluvou. Zábavné.“

„S tím budeme muset něco udělat.“

„Třeba se mnou přestat hrát karty. – Takže opakuji: copak se děje?“

„Policie. A jedou rychle. Možná jenom projedou. Ale možná ne.“

„Vsadím se, že to auto dokážu sejmout. Máš chuť na rvačku?“

„Do hajzlu, ne. Klidně seď a mlč, Květo. Některé věci chtějí čas, to je celé.“

„Nerozumím.“

„Nikam nespěchám. Když se to nepovede, zkusím to znovu. Nebo zkusím něco jiného.“

Vrátil se pohledem k zrcátku. Blyštivý vůz ve tvaru kapky už v rychlém pruhu vypadal veliký a pořád je doháněl, ačkoli se zdálo, že možná zpomalil.

„Pořád nerozumím.“

Rozškrtl o nehet na palci dřevěnou zápalku a znovu si zapálil doutník.

„Já vím. S tím si nelam hlavu – a kdyby došlo na jakoukoli debatu, nepleť se do ní.“

„Příkaz přijat.“

Letmo se podíval ke straně. Policejní vůz se už dostal na jeho úroveň a právě s ním srovnal rychlost. Povzdechl si.

„Zastav mě, anebo jeď dál, zatraceně!“ ucedil. „Na tyhle hrátky jsme oba už moc dospělí!“

Jako v odpověď začala kvílet siréna. Nad lesklou střechu se zvedla koule a rozblikala se jako rozžhavené oko.

Zrzek otočil volantem a sjel na krajnici Silnice. Nebe zase začalo pulzovat, tmavé a světlé, tmavší a světlejší. Když se vůz úplně zastavil, dopolední slunce viselo nízko nad obzorem po pravé straně, tráva byla bledá jinovatkou a ptáci zpívali. Lesklé vozidlo sjelo ke krajnici před ním. Oboje dveře se otevřely, dva policisté v šedých tunikách vystoupili a zamířili k němu. Vypnul motor a seděl bez jediného pohybu. Vyfoukl veliký oblak kouře.

Řidič druhého vozu došel ke dveřím na jeho straně. Jeho kolega se přesunul k zadku náklaďáčku. První muž nahlédl dovnitř. Pousmál se.

„No to mě podrž!“ povídá.

„Ahoj, Tony.“

„Já nevěděl, že to jsi ty, Zrzku. Doufám, že nejedeš v žádný až moc velký lumpárně.“

Zrzek pokrčil rameny.

„Znáš to, jdu, kam mě vítr zavane.“

„Tony,“ ozvalo se zezadu. „Na tohle by ses měl jít podívat.“

„Hmm... Budu tě muset požádat, abys vystoupil, Zrzku.“

„Jasně.“

Otevřel dveře a vylezl ven.

„Co je?“ zajímal se Tony cestou dozadu.

„Koukni.“

Uvolnil roh plachty a zvedl jej. Teď se snažil ji odepnout ještě víc.

„Tyhle dobře znám! Pušky z S dvacítky, jmenujou se M–1.“

„Jo, však já vím. A vidíš ty vzadu? Lehký kulomety, browningy. A támhle je bednička ručních granátů. A spousta munice.“

Tony si povzdechl a otočil se k Zrzkovi.

„Nic mi neříkej, budu hádat. Vím přesně, kam máš namířeno. Pořád si myslíš, že Řekové by měli u Marathónu vyhrát, a chceš jim s tím píchnout.“

Zrzek se ušklíbl. „Proč tipuješ zrovna to?“

„Protože tě při tom chytli už dvakrát.“

„A vy jste mě prostě zastavili... při namátkové kontrole?“

„Přesně tak.“

„Vážně se pokoušíš mi tvrdit, že vám nikdo nedal hlášku?“

Policista zaváhal a uhnul pohledem.

„Přesně tak.“

Zrzek tiskl v ústech doutník a křenil se.

„Fajn. Chytili jste mě se zbožím. Co uděláte?“

„Nejdřív ze všeho to všechno zkonfiskujeme. Můžeš nám pomoct, až to budeme překládat k nám.“

„Dostanu kvitanci?“

„Sakra, Zrzku! Víš ty vůbec, jak vážná věc je to, co děláš?“

„Jasnačka.“

„Uznávám, že nám by se nic moc nestalo, ani kdybys to dotáhnul do konce. Ale vytvořil bys další větev Silnice. Nebo další odbočku.“

„A co je na tom ve vší upřímnosti špatného?“

„Kdo ví, co by po ní pak mohlo začít cestovat.“

„Už teď po ní jezdí spousta divných výlupků, Tony. Podívej se na nás.“

„Jenže ty jsi sice děsná, ale zato známá firma. Zná tě každej. A proč bys vlastně do hajzlu chtěl mít novou větev?“

„Protože tak to bylo předtím, jenže ta boční trasa je teď zablokovaná. Snažím se obnovit jeden soubor okolností.“

„Na to si nevzpomínám.“

„Jsi mladý, Tony.“

„Já tě nechápu, Zrzku. Tak pojď, pomoz mi s tím arzenálem.“

„Dobře.“

Začali překládat.

„Víš přece, že s tímhle musíš přestat.“

„Vím, že dávat na to pozor je součást vaší práce, jistě.“

„Ale je ti to úplně jedno. Co kdybys otevřel trasu na nějaký vážně hnusný místo se spoustou nebezpečnejch násilnickejch potvor, který se dokážou přesunovat po Silnici? Pak bysme všichni byli v maléru. Proč toho konečně nenecháš?“

„Protože hledám něco, co jsem nebyl s to najít žádným jiným způsobem.“

„Nevadilo by ti, kdybys mi pověděl, co to je?“

„Vadilo. Je to soukromá věc.“

„Ty bys rozesral celej provoz jenom kvůli nějakýmu sobeckýmu rozmaru?“

„Mjo.“

„Nevím, proč se ptám. Znám tě nějakých čtyřicet let. Kdy to do tebe vjelo?“

„Je to tak pět šest let,“ zamyslel se.

„I když možná třicet,“ pokračoval po chvíli. „Nevím. Měl jsi mezitím hodně kancelářské práce?“

„Až moc.“

„Možná z toho máš všechny ty představy o nových větvích Silnice.“

„Abych pravdu řekl, prostudoval jsem hodně teorie a je to složitější, než si nejspíš myslíš.“

„Blbost! Bylo to tak předtím, tak to tak může být zase.“

„Posluž si, ale my ti nedovolíme, aby ses do toho takhle montoval.“

„Lidi to dělají v jednom kuse. Proč by jinak po Silnici jezdili? Ať se vrtnou, kam se vrtnou, tak nebo jinak ty větve mění.“

Tony zacvakal zuby.

„Já vím, a už to samo o sobě je dost děsný. Na celý ten krám by se mělo líp dohlížet, vybudovat kontrolní stanoviště–“

„Ale Silnice tu je odjakživa a my, co po ní umíme jezdit, jsme to uměli vždycky. Svět se točí dál, Silnice dál vede – od stvoření ke zkáze, amen, co my víme. Tak o co ti jde?“

„Znám tě čtyřicet let – nebo třicet, nebo pět šest. Nezměnil ses. Nedá se s tebou mluvit. – Tak fajn. Nemůžeme dohlížet na většinu provozu, nemůžeme zabránit menším změnám. Ale zato můžeme vyhledávat ty velký, a taky to děláme. Ty ses vždycky montoval do těch velkých. Snažím se být hodný a pustit tě jen s dalším varováním.“

„Víc toho ani udělat nemůžeš a dobře to víš. Nemůžeš dokázat, kam jsem s tím nákladem jel. Můžeš mi to zabavit, udělat mi přednášku, můžeš mi na nějaký čas všechno zkomplikovat. Ale to nevydrží – a ty víš stejně dobře jako já, že mi musíš dát další možnost. Tohle není policejní práce ani udržování míru nebo co já vím. Navážíš se do mě zcela osobně a z konkrétního důvodu. Někdo po mně jde a já bych rád věděl, kdo to je a proč to dělá.“

Tony zrudl. Jeho parťák kolem nich prošel s bedýnkou granátů.

„Začínáš být dost paranoidní, Zrzku,“ prohlásil po chvíli.

„Mno jo. Tak naznačíš něco, nebo ne?“ Upřeně se zadíval Tonymu do tváře, škrtl sirkou o krabici munice a znovu si zapálil doutník. „Kdo by to tak mohl být?“

Tony střelil pohledem po parťákovi a pak prohlásil: „Ale no tak. Naložíme i ten zbytek.“

Trvalo jim ještě deset minut, než výzbroj přesunuli. Když měli hotovo, dostal Zrzek svolení nastoupit do auta.

„Fajn. Ber to, jako žes dostal varování,“ prohlásil Tony.

Zrzek přikývl.

„... A dávej si pozor.“

Zrzek přikývl znovu, jen pomaleji.

„Díky.“

Díval se, jak nasedají do lesklého vozidla a bleskově vyrážejí pryč.

„O co tu šlo?“

„Byla to od něj laskavost, Květo. Přišel za mnou, aby mi oznámil, že jsme v maléru.“

„V jakém přesně?“

„O tom budu muset přemýšlet. Kde je nejbližší motorest?“

„Jen kousek cesty.“

„Řídíš.“

„Jasně.“

Náklaďáček sebou škubl a rozjel se.

Dva

Markýz de Sade vešel za Sundokem do té obrovské budovy.

„Nesmírně si toho vážím,“ řekl, „a ocením i to, když se o tom nezmíníte Chadwickovi, protože ten si myslí, že teď čtu štos děsuplných rukopisů. Už od doby, co baron Cuvier přišel s těmi spekulacemi, mi to vrtalo hlavou a moc jsem si to přál. Ale nikdy by mě nenapadlo, že opravdu jednoho uvidím.“

Sundoc se uchechtl a vedl ho do obrovské laboratoře. „To mě těší. A netrapte se s tím. Já svou práci předvádím rád.“

Došli k veliké jámě uprostřed haly, stoupli si až k zábradlí, které ji obtáčelo.

Sundoc máchl pravačkou a prostor tam dole zaplavilo světlo.

Stálo to jako obrovitá socha, jako nezvykle dobře vyrobená rekvizita do béčkového filmu, jako nečekaně zhmotnělá neuróza...

A pak se to pohnulo. Zašoupalo to nohama a odvrátilo hlavu od světla.

Pohyb odhalil, že v zátylku to má pásek lesklého kovu, a níž po páteři ještě jeden.

„Ve vší své ošklivosti,“ řekl Sundoc.

Markýz zavrtěl hlavou.

„Ježíšku na křížku! Je překrásný!“ vydechl. „Řekněte mi ještě jednou, jak se jmenuje.“

„Tyrannosaurus rex.“

„To sedí. Ano, velmi to sedí! Je nádherný!“

Dobrou minutku stál bez hnutí. Pak se zeptal: „Jak jste to úchvatné zvíře získal? Všechno, co jsem zjistil, mě vede k domněnce, že takoví žili jen ve velice vzdálené minulosti.“

„To je pravda. K tomu, abych se dostal tak daleko zpátky, bylo třeba plavidlo na fúzní pohon, které letělo nad Silnicí opravdu svižným tempem a navíc hodně dlouho.“

„Ještě že Silnice sahá zpět až do těch dob... Ohromující! A jak jste sem přepravil něco tak rozměrného a silného?“

„Nijak. Tým, který jsem vyslal, jen jednoho jedince uspal a potom do doby zhruba před patnácti lety odvezl vzorek tkáně. Tohoto jedince ze vzorku naklonovali – takže je to uměle vypěstovaný dvojník původního zvířete.“

„Krásné, tak krásné to je! Nerozumím tomu, ale na tom pramálo sejde – a ta záhadnost vlastně kouzlo jen posiluje. Teď mi povězte, jak to ovládáte.“

„Všiml jste si těch kovových destiček na hlavě a na hřbetě?“

„Ano.“

„To jsou mřížkové implantáty. Od nich až do nervové soustavy zvířete vede obrovské množství maličkých elektrod. Okamžik...“

Poodešel k pracovnímu stolu a vzal z něj hranatou krabičku a stříbrný košík. S oběma předměty se vrátil a ukázal je markýzovi.

„Tohle,“ ukázal na krabičku, „je počítač–“

„Tedy myslící stroj?“

„Vida, někdo vás už ponaučil. Ano, tak něco. Tenhle ale zároveň slouží i jako vysílač.“

Stiskl tlačítko.

Za obrazovkou vzplálo světélko. Zvuk žádný.

„A... tímhle ho můžete přimět, aby udělal cokoli chcete?“

„Ještě líp.“

Nasadil si koš na hlavu a upevnil ho páskem.

„Mnohem líp,“ dodal, „protože tady funguje i zpětná vazba.“

Plaz zvedl hlavu, otočil se, podíval se na ně.

„... Vidím dva lidi, dívají se na mě. Jeden má na hlavě něco lesklého. Asi jim zamávám – pravou přední tlapou.“

A v poměru k tělu maličká končetina začala groteskně, legračně mávat.

„... A teď zakřičím na pozdrav!“

Prohnal se kolem nich hromový řev, který roztřásl přístroje daleko na stolech a jakoby rozechvěl celou budovu.

„Musím taky! Musím!“ vykřikl markýz. „Nechte mě to zkusit! Prosím, dovolte mi to zkusit!“

Sundoc se pousmál a stáhl si postroj z hlavy.

„Jasně. Je to snadné. Ukážu vám, jak se to nasazuje...“

Markýz několik minut mašíroval s netvorem po jámě, máchal jeho ocasem, dupal do země.

„Já vážně vidím jeho očima!“

„To je ta zpětná vazba, jak jsem vám říkal.“

„No tohle... musí mít fenomenální sílu!“

„To rozhodně.“

Uběhlo pár dalších minut a pak markýz dodal:

„Vážně se mi k smrti nechce se toho pocitu vzdát. Ale počítám, že budu muset. Jak se to vypíná?“

„Ukážu vám to, podívejte.“

Sundoc sundal postroj, vypnul řídící jednotku.

„Nikdy jsem nezažil takový pocit síly a moci,“ prohlásil obdivně markýz. „Tohle... byla by to nepřemožitelná zbraň a dokonalý zabiják. Proč to nepoužijete, abyste zabil toho Dorakeena a šel si pro odměnu, kterou vypsal váš pán?“

Sundoc se zasmál.

„Dokážete si ho představit, jak se klátí po Silnici k nějakému místu odhadované schůzky a tam nepřítele zadupe? Kdepak, nepřekonatelné potíže by byly už s přepravou, i kdybychom přesně věděli, kde to zvíře vyložit. Nikdy jsem neměl v úmyslu je použít podobným způsobem. Na to je příliš nemotorné.“

„Pravda, pravda – když to podáte takhle. Prostě mě uchvátila ta malebná představa – plazí mstitel se vrhá na svou kořist... To by byl pocit, ovládat ho, zrovna když by...“

„Hm. To by asi byl.“

„... Zatímco ve skutečnosti to je ušlechtilé konání v zájmu vědeckého pokroku.“

„No, ani ne. Všechny techniky, které se k tomu použily, jsou docela fousaté. Ovládání toho zvířete nepřináší vědě nic nového. Jakékoli informace o samotném živočichovi, které by tím šlo získat, by se stejně dobře daly obstarat jeho studiem za lidmi neovlivněných podmínek. Kdepak, to, co tu vidíte, je jen splněný rozmar – a právě proto jsem tak snadno souhlasil, že ho budu převádět lidem. Odjakživa jsem toužil tohle udělat, čistě pro tu zábavu. Nic víc. Je to samo sobě účelem. Zvíře se nedá nijak zvlášť využít. Jistě, moji asistenti prozkoumají jeho fyziologii a zjištění pak publikují. Tak se jeho přítomnost samozřejmě využít dá. Po dlouhé kariéře se spoustou ocenění si můžu dovolit udělat si podobnou radost. Tak proč by ne?“

„V určitých věcech jsme si podobnější, než bych si byl myslel.“

„Protože se tak s klidem přiznávám k nákladným osobním choutkám?“

Markýz zavrtěl hlavou.

„Ne, protože se umíte radovat z pocitu tak mimořádné moci.“

Sundoc natáhl ruku a vypnul v jámě osvětlení. Pak poodstoupil od zábradlí a otočil se.

„No ovšem,“ prohlásil. „To jste trefil.“ Vrátil ovládání na stůl a oba odcházeli.