Obsah

Poděkování

Prolog

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři

Kapitola čtyři

Kapitola pět

Kapitola šest

Kapitola sedm

Kapitola osm

Kapitola devět

Kapitola deset

Kapitola jedenáct

Kapitola dvanáct

Kapitola třináct

Kapitola čtrnáct

Kapitola patnáct

Kapitola šestnáct

Kapitola sedmnáct

Kapitola osmnáct

Kapitola devatenáct

Kapitola dvacet

Kapitola dvacet jedna

Kapitola dvacet dva

Kapitola dvacet tři

Kapitola dvacet čtyři

Kapitola dvacet pět

Kapitola dvacet šest

Kapitola dvacet sedm

Kapitola dvacet osm

Kapitola dvacet devět

Kapitola třicet

Kapitola třicet jedna

Kapitola třicet dva

Kapitola třicet tři

Epilog

Autorčina poznámka

Jak se zasnoubit s hrabětem

Jak se zasnoubit s hrabětem

Janna MacGregorová

Přeložil Jiří Kábrt

RULES FOR ENGAGING AN EARL

Text copyright © 2022 by Janna MacGregor

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © 2023 by Jiří Kábrt

ISBN 978-80-249-5037-2

S láskou Priyance. Vždy jsi byla součástí naší rodiny.

Poděkování

Někdy se mi ve spisovatelském životě stává, že mě některá z postav prostě neopustí. Právě to je případ Jonathana Eatona, hraběte ze Sykestonu, jenž se poprvé objevil v kni-ze Nevěsta, kterou potkalo štěstí. Během let jsem obdržela bezpočet žádostí od svých drahých čtenářek, aby byl hrdinou svého vlastního příběhu.

Tak tady je. On je doopravdy speciální postavou a dostalo se mi ohromné pomoci, abych jej a Constance přivedla k životu.

Kayla Basheová si vysloužila mou nehynoucí vděčnost. Jak hlavní hrdina na stránkách nabýval konkrétních obrysů, Kayliny citlivé rady ke knize Jak se zasnoubit s hrabětem, a specificky ohledně Jonathana, byly neocenitelné.

Skláním se hlavně před doktorkou Lauren Neumanovou. Její specializací je fyzikální medicína a rehabilitace. Byla ke mně tak laskavá, že věnovala svůj čas, abychom mohly prodiskutovat, jak by byl Jonathanův život ovlivněn válečnými zraněními bez moderní medicíny. Doktorka Neumanová trpělivě zodpověděla všechny mé dotazy a návrhy ohledně Jonathanovy hybnosti a přetrvávajících symptomů, s nimiž by se mohl potýkat po střelném zranění do dolní končetiny. Jsem doktorce Neumanové navždy zavázána.

A nakonec děkuju svému drahému manželovi, autoru mého romantického života.

Prolog

Portsmouth

1805

Pouze jediná osoba na světě měla tu moc přimět Jonathana Eatona, hraběte ze Sykestonu, odsunout vše ostatní na druhou kolej a jet koňmo přes pole jako ďas závratnou rychlostí, aby se ocitl v její přítomnosti.

Constance Lysanderová.

Jeho dychtivost vzrůstala s každým pohybem koňského kopyta. Konečně dosáhl zatuchlého domu, posazeného na kopec s výhledem na Lamanšský průliv. Sklouzl z koně a pak s přirozenou lehkostí přeskočil kamennou zídku, která obklopovala místo určené k jejich setkání.

Většina lidí viděla v Constance zadumanou patnáctiletou dívku, ale ne tak Jonathan. Pokud člověk dokázal dlouho sledovat její klidný pohled, rozevřel se před ním široký, neobyčejný svět. Její inteligence, duch a vlídnost ho nikdy nepřestaly udivovat. Její vhled do toho, na čem v životě záleží, mu pomáhal udržovat stálý směr. Poté, co jim oběma zemřeli rodiče na chřipku, která se před lety prohnala Portsmouthem, zjistil, kolik toho měli společného. Když jí řekl o svých nadějích do budoucna a o životních ambicích, naslouchala a nabídla mu radu bez jakýchkoliv odsudků.

Byla jeho nejlepší přítelkyní a nemohl se dočkat, až se s ní podělí o nečekané zprávy.

Jonathan se zbavil prachu z cesty několika dobře zamířenými plácnutími svého napoleonského klobouku o stehna, vložil ho do podpaží a vstoupil do domu.

Bylo to výletní sídlo jejích zesnulých rodičů a místo společných tajných srazů. Constance žila blízko své příbuzné, slečny Venetie Hopkinsové, které všichni říkali teta Vee.

Jonathan se vydal směrem k zimní zahradě. Tam se vždy setkávali. Když se chystal zavolat její jméno, dolehl k němu tlumený rozhovor.

„Pojď si ke mně lehnout.“

Jonathanovy rychlé kroky se zastavily. Nebylo žádných pochyb, že šlo o hlas Constance.

„Jsi takový krásný chlapík. Polib mě,“ zakňourala.

Polib mě?

Jonathan zrychlil. Na světě bylo jen jedno stvoření, jemuž by šeptala takové sladké nesmysly.

Reggie.

Zatraceně. Vždy ji chtěl políbit, ale hloupě se obával, že by to mohlo změnit jejich přátelství. Nyní už možná nikdy nebude mít šanci.

„Nech toho, Reggie.“ Její tón se změnil z hravého na varovný. „Reggie, ne.“

Jonathan vstoupil do místnosti, kde stál jediný kus nábytku. Sofa, natočené k nekonečné řadě oken, z nichž bylo vidět na moře. Masivní bestie z něho pomalu vstala a vydala bezbožný zvuk.

Říhnutí.

„Nehýbej se, Constance.“ Jonathan se rozeběhl a přeskočil sofa, zatímco stvoření sledovalo každý jeho krok. Dopadl a podíval se na jejího nepřítele. „Co jsi to udělal, ty lumpe?“

Constance se posadila s rozvážnou opatrností. „Už je pozdě. Snědl mi sendvič.“ Truchlivě si povzdechla. „Děkuju za tvůj rytířský zásah.“ Obrátila se ke zvířeti. „Reggie,“ pokárala ho. „Zlobivé štěňátko.“ Hlas zjemnil, jako když matka mluví s dítětem. „Ten sendvič ti nepatřil.“

Jonathan překonal vzdálenost mezi nimi. Když se k ní dostal, vzal její ruce a pozvedl ji ze sofa. Bezmyšlenkovitě si ji přitáhl v objetí.

Na chvíli ztuhla, ale pak se mu poddala.

Její tělo se dokonale tisklo na jeho. Nadechl se její čisté vůně. Připomínala mu vítr, prohánějící se nad mořem krátce před bouří – divoká a krásná zároveň.

„Za co to je?“ zeptala se tiše.

„Nemůžu si vzpomenout, kdy jsme se naposledy objímali.“ Jonathan nechtěl, aby to bylo skutečně naposledy. Zaklonil hlavu a podíval se jí do hluboké modři očí. Půlnoční modř, safírová, indigová, všechny se slily do barvy, která náležela pouze jí.

„To je sladké.“ Hravě ho poplácala po hrudi, pak mu sevřela ruku a zavedla ho k sofa. „Pojď si se mnou sednout, ale nech prostor i Reggiemu.“

„Mám dojem, že o toho mastifa ti jde víc než o mě.“ Jonathan si přeměřoval gigantické zvíře z jednoho konce k druhému a ono dělalo to samé s ním, zatímco si oblizovalo tlamu. „Kdybych nebyl chytřejší, myslel bych si, že chceš, abych žárlil.“

Věnovala mu postranní pohled a usmála se. „Možná.“

Jonathan pocítil okamžitou úlevu. V jeho nepřítomnosti poskytoval Reggie ochranu a společnost Constance a její tetě Vee. „Dnes ses z loděnice vrátila brzy.“

Její tvář ožila. „Když mi skončilo ranní studium, pomohla jsem panu Bridgesovi. Učí mě podnikání. Brzy budu já ‚synové‘ ve Společnosti na opravu lodí Lysander a synové.“ Pozvedla obočí.

Jonathan udělal to samé. „Řekl bych, že ty se synům moc nepodobáš.“

„Myslíš?“ Mávla rukou před svými mušelínovými šaty. „Pořád můžu nosit pumpky, i když mi už nepadnou tolik jako minulý rok.“

Toho faktu si byl velmi vědom. A co víc, krása byla i v její nevinnosti. Jonathan si toho všímal od chvíle, kdy se potkali. Mladí muži si jí také všímali. Již se snažili přilákat její pozornost. Jonathan ji a tetu Vee doprovázel domů každou neděli po bohoslužbě. Hruď se mu sevřela. Který z těch mladých samců ji bude doprovázet, až tu nebude?

„Začala jsem do doků chodit v šatech.“ Vydechla. „Vše dobré asi musí jednou skončit.“

„Pravda.“ Vzal ji za ruku a společně se posadili na sofa. „Jak pokračují uzly?“

Nesměle se usmála. „Půl noci jsem na nich strávila. Nejspíš jsem zvládla vzor osm, ale dračí smyčka si mě pořád obtáčí kolem prstu.“

Oba se zasmáli.

„Jsem si jist, že se ji naučíš.“ Stiskl pevněji ruku, kterou stále držel, neochotný ji pustit. „Mám nové zprávy.“

Jejich pohledy se setkaly a Constance předvedla skvostný úsměv. „Já také.“ Když se pes mezi ně pokusil strčit čenich, plácla ho po hlavě. „Lehni.“

Pes okamžitě poslechl.

„Proč jsi mu to neřekla dřív?“ zeptal se Jonathan. „Neukradl by ti sendvič.“

Kousla se do spodního rtu a zírala na něj. „Pokud jde o jídlo, skutečně neposlouchá.“ Zasmála se a podívala se na Reggieho. „Ale pořád ho mám za druhého nejlepšího přítele.“

„Kdo je ten první?“ Třel si krk, když mu ruměnec začal stoupat do tváří.

„Jsi to ty.“

Jejich pohledy se setkaly. Něha v její tváři ho očarovala.

„Ty jsi má nejlepší přítelkyně, jediná svého druhu, Constance Lysanderová.“ Jedna z tmavě hnědých loken jí přepadla přes tvář. Zvedl svou ruku s třasem prstů zřejmým jim oběma a jemně ji zasunul zpátky za ucho. „Udělal bych pro tebe cokoliv.“

Jedinkrát přikývla. Pohyb to byl tak pomalý, že nepřerušili oční kontakt. „Já také. Ať již z jakéhokoliv důvodu.“

Její pohled s ním dělal zvláštní věci. Tělem mu prostupovalo horko a potřeba ji znovu držet se stala takřka nesnesitelnou. Polkl a studoval její tvář. Růžový odstín lící byl jen trochu světlejší než její plné rty. Na první pohled by někdo mohl považovat její oči za příliš velké pro srdčitou tvář. Jonathan si to nikdy nemyslel. Byly dokonalé. Zdánlivě odrážely každý záblesk světla. Temné vody mořských hlubin bledly vedle hluboké modři jejích duhovek.

Dělily je od sebe pouhé centimetry. Trochu se předklonil a znovu zvedl ruku. Ovšem tentokrát místo upravení spadlé lokny pohladil hřbety prstů její pružnou a jemnou kůži.

Pod jeho dotekem se odklonila a dech se mu v hrudi zarazil. Mezi nimi se odehrávalo něco magického a nikdy na tento moment nechtěl zapomenout.

Stejně jako nikdy nezapomene na ni.

„Byl jsi někdy někým políbený?“ zašeptala dechem, jenž byl cítit po ovoci.

„Ne.“ Komukoliv jinému by se styděl přiznat, že v sedmnácti nikdy nezažil něco tak prostého. Ovšem před ní neměl žádná tajemství. „A ty?“

Zavrtěla hlavou. Po této odpovědi se přisunul blíž, jeho rty byly pouhých pár centimetrů od jejích.

Najednou se místnost rozezvučela absurdním zvukem, jako kdyby se sama země rozevřela a rozburácela.

Constance se stáhla. „Není k pomilování? On chrápe.“

„Roztomilé,“ zamručel Jonathan.

S úsměvem mu položila ruku na jeho a stiskla ji. „Prozraď mi své novinky.“

„Nejdřív ty,“ pronesl tiše v naději, že obnoví kouzlo mezi nimi. Z radosti v její tváři na místě ztuhl. Její výraz byl jedním z řídkých předznamenání krásné ženy, kterou se měla stát. Pomalu zamrkal. Nebude tady, aby ji viděl, jak v onu osobu dospěje. Každou minutou se prozrazení jeho plánů komplikovalo.

„Příští měsíc se zúčastním svého prvního zemského shromáždění. Budu tak poprvé oficiálně uvedena do portsmouthské společnosti. Už mám pro tu příležitost vybrány nové šaty. První a poslední tanec jsem vyhradila tobě.“

Ze všech sil udržel na tváři úsměv, ale srdce se mu zastavilo při pomyšlení, že přijde o tak důležitou událost v jejím životě. Zítra totiž odjíždí.

***

Constance se na sofa posadila tváří k němu. „Mé šaty jsou z bílého hedvábí s tmavě modrými stuhami, které budou ladit s těmi ve vlasech. Teta Vee si myslí, že bychom do mých vlasů měly zaplést modré a bílé květiny.“

Jonathanova krásná tvář ztuhla v polovičním úsměvu.

„Co se děje?“ Zaklonila hlavu a oči se jí rozšířily. „Neříkej mi, že se nudíš.“ Pustila jeho ruce a jemně ho šťouchla do hrudi. „Já tvé příběhy vždy poslouchám. Pro mě bys mohl udělat to samé.“

Znovu ji vzal za ruce a přitáhl blíž. „Já k tobě budu navždycky připoután. To jen, že… jsem lehce zkroušený, že tě při tom neuvidím.“

„Nedokážu si představit, že bys tam nebyl. Jedná se o největší společenskou událost roku, vyjma každoročního večírku Lysandera a synů.“ Cítila nefalšované rozčarování. „Proč bys nepřišel?“

„Protože to jsou ty mé zprávy. Zítra se vydávám do Londýna.“

„Na jak dlouho?“ Zklamání, že zde nebude na její první tanec, ji bodlo, ale vždy se považovala za optimistku. „Pokud tu nebudeš na shromáždění, můžeme tancovat na podnikovém večírku…“ Přerušilo ji jeho zavrtění hlavou. „Řekni mi to,“ zašeptala.

Na moment se podíval směrem k moři. „Budu pryč celá léta.“ Jeho rezignovaný pohled se setkal s jejím. „Možná se nikdy nevrátím.“

„Cože?“ V hlase nezakrývala náznak hysterie.

„Dnes za mnou přišli nějací muži z úřadu ministra války. Vypadá to, že zjistili, že umím plynně francouzsky, španělsky a německy a oplývám dobrými střeleckými schopnostmi. Řekli, že jsem přesně muž, kterého hledali. Zeptali se, jestli bych měl zájem o zvláštní misi. Je to velká čest. Jakmile se provdá má sestra, budu přidělen k britské armádě v Evropě, kdekoliv mě budou potřebovat.“

„Ne, Jonathane.“ Zavrtěla hlavou, jako kdyby si namlouvala, že má poslední slovo. „Tvůj poručník s tím souhlasil?“

„Ano, můj otec to s ním probral, než zemřel. Přál by si to, kdyby žil.“ Jeho čokoládově zbarvené oči překypovaly emocemi. „Myslel jsem, že za mě budeš šťastná.“

Proč nemohl být nejlepším anglickým farmářem místo nejlepším střelcem, jakého kdy země viděla?

„Jak bych mohla být šťastná, když odcházíš do nebezpečí?“

Zhluboka se nadechla poté, co jí vyrazil příslovečný dech. Jemně jí zvedl bradu, až se dívali jeden druhému do očí.

„Kromě pana Northa jsi jediná, komu jsem o té zvláštní misi řekl. Musí to zůstat tajemstvím.“ Uchopil její tvář do dlaně. „Nemůžeš pro mě rezervovat tanec.“

Oči mu naplnil pocit, jaký u něj ještě nikdy nezažila. „Nemůžeš na mě ani čekat.“

„Proč ne?“ zeptala se vlídně.

„Protože by to nebylo správné, kdyby se mi něco stalo.“

„Například?“ Jakmile ta slova vyslovila, pochopila, co chtěl říct. „Jako kdyby tě zabili? Ne, prosím tě na kolenou, nechoď.“ Z představy té hrůzy zavřela oči. „Nedovolím ti, abys odešel a zemřel tam. Ať už po tobě chtějí cokoliv, nestojí to za to, abys kvůli tomu ztratil život. Vždy jsem si myslela…“ Pro lásku boží, co to vlastně říká? Nikdy spolu neprobírali společnou budoucnost. Ale od té doby, co se znali, si myslela, že nějakým způsobem budou vždy součástí života toho druhého.

„Ty jsi pro mě celý svět.“ Jonathan ji přitáhl mezi své paže a ona se nadechla známého odéru, jenž ji nikdy neomrzel. Srdce jim bila v jednom rytmu, hruď jedna na druhé. „Budu pomáhat naší zemi.“ Odtáhl se a podíval se jí do očí. „Vždy jsem si myslel, že spolu něco vybudujeme, ale život má někdy jiné plány. Poslouchej, udělám vše, abych se vrátil domů, ovšem nemůžu…“ Jeho hlas se poddal emocím. „Nebudu tě žádat, abys na mě čekala.“

Tlukot srdce ji vyzýval, aby se mu vzepřela. „Nemůžeš mi říkat, co mám dělat. Budu na tebe čekat.“ Slzy jí tekly po tváři a ve vzteku si je utírala. „Nenávidím ty muže, kteří za tebou přišli. Nemají právo tě odvést z Portsmouthu a ode mě.“

„Nechci, abys na mně byla závislá. Přeju si, abys byla šťastná.“

Dal její ruku ke svému srdci a nechal ji tam. „Pokud ti na mně záleží, slib mi to.“

Nepřerušovaný tlukot jeho srdce ji přiměl, aby se na něj podívala, ale stála si za svým.

Pak ten milý a krásný přítel přednesl rozhodující výzvu. „Potřebuju, abys mé rozhodnutí podpořila.“

Odtáhla ruku a utřela si zbývající slzy.

Přikývla, oba však věděli, že do toho nevložila srdce.

Sáhl do vnitřní kapsy kabátu a vytáhl kus papíru. „Mám nějaké rady ohledně toho, jakého muže si vybrat. Musí si zasloužit mít právo, aby se o tebe ucházel.“

Svraštila nos, jako by ucítila něco odporného. Což odpovídalo. Samotná představa, že by uvažovala o někom jiném než o něm, byla přímo hnilobná.

„Nedívej se na mě tak.“ Stál s kusem kancelářského papíru v ruce.

Okamžitě cítila ztrátu z toho, že s ní není, a na chvíli ho chtěla přitáhnout zpátky. Jejich společných chvil každou vteřinu ubývalo.

„Nesmíš se spokojit s nikým než s mužem, který tě miluje takovou, jaká jsi. Neměl by se tě snažit změnit.“ Podíval se na papír. „Měl by milovat toho, kým je, když se ocitne v tvé společnosti.“

„Dobře,“ řekla jemně. „Je to vše?“

„Ani zdaleka. Mám toho celý seznam.“ Udělal krok vpřed. „Měl by mít radost z tvých úspěchů.“

Každým slovem si jeho hluboký hlas činil nárok na její srdce.

„Své srdce by ti měl odhalit skrze vlídnost a péči. Měl by tě milovat každou částí své bytosti. Nikdy by neměl pronést slovo ve vzteku nebo se na tebe hněvivě podívat. A konečně…“ Jonathan k ní zvedl oči. „Měl by uctívat všechny dary, kterými jsi unikátně obdařena. Jen takový muž tě bude hoden, Constance Lysanderová.“

Ačkoliv mezi nimi byl asi metr, připadalo jí to jako tři kilometry. „Prosím…“

Během pár vteřin stál před ní, jeho oči byly rudé neprolitými slzami. Vtiskl jí seznam do ruky. „Nech si to jako připomínku na mě a toho, co po tobě chci.“

Přikývla. „Slibuju, že se mnou budeš mít zamluven tanec při každé příležitosti, které se zúčastním.“ Její hlas se tišil, až se stal šepotem, přísahou, kterou by dodržela až do smrti. „Ať už to bude příští týden, příští rok, nebo příští desetiletí, budeš ho u mě mít, ať se události zúčastníš, či ne.“ Uchopila jeho líce. „Ale prosím tě na kolenou, vrať se ke mně.“

Pátrala v jeho tváři a z té jemnosti přestávala dýchat. Jak by ho mohla nechat jít?

Aniž by si řekli další slovo, přiložila své rty na jeho. Na chvíli se ani nepohnuli, jak se mezi nimi rozprostřela tato nová zkušenost, a nakonec je spojila ve svém objetí.

S oduševnělým vzdychem ji přitiskl blíž k sobě a ústa dlouho neopustila ta její. Nebyl to pouhý polibek, nýbrž cituplná konverzace o minulosti, již sdíleli, a o budoucnosti, která jim byla ukradena.

Když se oddělili, přejel jí palcem po rtech s pohledem plným úžasu, patrným na jeho tváři. „Budu tě vždycky zbožňovat.“ Natáhl se pro svou aktovku a vytáhl z ní knihu. „Pro tebe.“

Vzala si ji a se zbožnou úctou otevřela. Pohlédla k jeho očím. „Je to ilustrovaná kopie Námořních uzlů.“

Za zády si sepjal ruce a zahoupal se na patách. „Říkal jsem si, že se budeš snadněji učit uzly, když budeš mít manuál.“ Naklonil se blíž a ztišil hlas. „Nechci, abys dlouho ponocovala a lovila je z paměti.“

„To je perfektní. Děkuju.“ Podívala se na první stránku, kde jí knihu podepsal. Mé nejlepší přítelkyni Constance Lysanderové. Nechť jsou naše životy propojeny, ať už nás dělí čas, nebo prostor. „Ach, Jonathane,“ zamumlala. To bylo vše, co zvládla, jelikož její srdce zažívalo prudký pád. Chtěla si ho k sobě přimáčknout a nikdy nepustit. Bez zaváhání se vydala ke svému košíku a vyndala z něj deník. „Chci, aby sis tohle vzal.“

Mezi obočím se mu objevila vráska. „Ale to je tvá knížka esejů. Vždycky ji nosíš s sebou.“

„Vždy můžu začít jinou. Psala jsem o Portsmouthu, o moři a o našich sousedech. Bude to, jako kdybys měl malý kus domova u sebe, až…“ Její slova se vytratila, když se poddala vlně emocí.

S pohledy vzájemně spojenými ji vzal za líčko. „Co je důležitější, budu mít část tebe samé… Navždy.“

Vesnický zvon se rozezněl, připomínal jim, že brzy nastane večer.

„Musím jít,“ zašeptal předtím, než znovu přitiskl rty na její v krátkém polibku.

„Jonathane.“ Jeho jméno na rtech jí vyrazilo dech. „Vrať se ke mně.“

Usmál se posmutnělým způsobem, jaký u něj nikdy nezažila. Natáhl se k Reggiemu a poplácal ho po hlavě. „Dej pozor na naši holku, Reginalde.“

Ještě jednou přitiskl své rty na její a pak byl pryč.

Pryč z místnosti. Pryč z jejího života.

Přinutila se za ním běžet. Když se dostala k příjezdové cestě, již cválal přes pole.

Jedinkrát se obrátil. Když ji Jonathan uviděl, obdařil ji známým srdceryvným a sebevědomým úsměvem a zamával kloboukem na rozloučenou. V odpověď zdvihla ruku.

Pohled na něj, sebejistého a šťastného, se jí vryl do paměti.

Tehdy a tam učinila slib. Pokud by Bůh přivedl Jonathana zpátky domů, uloží si v mysli jeho směšná pravidla a udělá vše pro to, aby se jimi řídila. Prostou pravdou bylo, že se nikdy nesetká s mužem, který by byl srovnatelný s Jonathanem.

Již si podmanil její srdce.

Kapitola jedna

Londýn

O deset let později

Kočár se harcoval tak pomalu, že mnozí chodci cestovali rychleji než Jonathanův vůz. Už poněkolikáté vytáhl časoměr z vesty. Nebylo času nazbyt a on ho ztrácel. K čertu, při téhle rychlosti by kočár předběhl i on.

Po několika minutách se ulicemi začali pohybovat rychleji.

„Můj pane?“ Thomas Winstead, jeho vytrvalý správce nemovitosti, se opět dožadoval pozornosti.

Kočár se bez varování naklonil a Jonathan sebou praštil o boční panel. Celou nohou mu po náhlém nárazu projela bolest. Nadechl se v zoufalé snaze nerozkřičet se. „Zatraceně,“ zamumlal.

„Lorde Sykestone?“ Jeho majordom Thaddeus North svraštil čelo a předklonil se.

„Jsem v pořádku.“ Jonathan přestal zadržovat dech.

„Jste myšlenkami jinde.“ North svěsil rty. „To je naprosto pochopitelné.“

„Čím dříve dorazíme, tím dříve to bude za námi,“ zabručel Jonathan v odpověď. Majordomovy připomínky nepotvrdil ani nevyvrátil.

„Jak jsem říkal, vyšplhal jsem na střechu každého nájemce,“ pokračoval Thomas. „Dvě stě třináct liber by za pokrývačský materiál a práci mělo stačit.“

Jonathan zíral na svého správce nemovitostí. Thomas, jen o pár let starší než on, byl perfektním exemplářem muže na vrcholu sil. Jonathan musel odolat pokušení při té myšlence ohrnout ret. Bývaly doby, kdy rád společně s Thomasem lezl po žebříku, aby zkontroloval střechy svých nájemců.

Nyní se nemohl podívat na žebřík, aniž by zkřivil tvář.

Nemohl popřít, že Thomas byl pro něj darem shůry. Dokončil úkoly, kterých už on sám nebyl schopen. Se svou silou a mrštností si povýšení na správce nemovitostí zasloužil.

„Dobře,“ odpověděl. „Sáhnu do fondů, až se vrátím do Portsmouthu. Začněte s pracemi, až se to bude hodit nájemcům a vám.“

„Možná se budete chtít podívat, až Thomas začne s opravami?“ rýpnul si do něj vlídně North.

Byla to stejná litanie, jež se opakovala od chvíle, kdy se vrátil. North, vybízející ho, aby se šel podívat na nájemce. Povzbuzující ho, aby navštívil sousedy. Byla to ztráta času.

„Jsem si jist, že by si vážili vašeho zájmu.“ Northův tón zněl, jako když se chůva snaží přimět svého svěřence, aby vypil medicínu.

Jonathan opatrně obrátil zrak ke svému majordomovi. „Svůj zájem dokážu zaplacením všech potřebných oprav. Vypisuju férové nájemné a nikoho neodírám na konci sklizně. Můj podíl z výnosu je oproti jiným minimální. Tak dokazuju svůj zájem.“

Thomasův ohryzek se kvůli jeho úsečnému tónu začal pohupovat.

Před lety Jonathana nesmírně těšilo pracovat na vylepšení svých pozemků. Nyní byl vděčný, že to dělá radost Thomasovi. Měl tak víc času na navrhování perfektní pistolové patrony a na svůj plán zřízení trenérské školy pro vojenské střelce. Až příliš mnoho jich bylo vpuštěno do bitvy, aniž by mělo řádný výcvik. Dokonce i jeho bývalý velitel, markýz z Faladenu, si myslel, že je to excelentní nápad, když mu ho Jonathan minulý měsíc představil.

Vůz se zastavil před skromným domkem v Mayfair.

„Jsme tu,“ oznámil North s náznakem vzrušení.

„Konečně,“ zamumlal Jonathan. „Doufejme, že nejdu pozdě.“

Lokaj otevřel dveře a Jonathan opatrně sestoupil schody, zatímco se držel kliky v kočáře. Jakmile se ocitl na pevné zemi, vzal si od Northa hůl a poplácal se po vnitřní kapse svého modrého ranního kabátu, v níž šustil důležitý papír. Zvláštní licence byla vzácnou a drahou investicí, ale tato chvíle si žádala výjimečné věci.

Někdy se pro větší dobro musel muž vydat do světa a pojmout ženu za manželku. Jonathan pochyboval, že by dnešní události mohly být považovány za dobré pro kohokoliv, zvláště ne pro něj. Usadit se s manželkou naruší jeho rutinu, ale slib je slib. Ačkoliv stálou pozici v armádě opustil již před dlouhou dobou, byl stále mužem svých zvyků. A k těm zvykům nepatřilo věnovat se manželce.

Rozumný, vyrovnanější muž by se otočil na obrtlíku a nikdy by se nepodíval zpátky. Jelikož Jonathanovu nohu znetvořily dva ostřelovačovy zásahy, on už rovnováhu neměl.

Ve vícero směrech.

Povytáhl si svůj bobří klobouk.

„Hodně štěstí, můj pane,“ zavolal North z kočáru.

Vydal se ke dveřím domu, aniž by zareagoval na vlídná slova svého majordoma. Co tady vůbec dělal?

Přejel si rukou po vestě. Upřímně řečeno, chtěl ji vidět. Ale pokud mu věnuje jediný soucitný pohled, obrátí se a půjde – manželství nemanželství. To, že ona požádala o ruku jeho, zase tolik neznamenalo. Pěstí zabušil na dveře. Když nikdo neodpověděl, Jonathan to zopakoval, tentokrát rázněji.

„Pojďte dál,“ zavolala žena, jejíž hlas tlumila vrstva dřeva.

Vstoupil do skromně, avšak elegantně vyzdobeného domu, nepříliš vzdáleného od mayfairského domova vévody. Christian Vareck, vévoda z Randfordu, byl jeho přítel, někdo by mohl říci nejlepší přítel. Což znamenalo, že Jonathan by měl vyvíjet snahu a navštívit ho, ale to by si z jeho strany žádalo ještě většího předstírání svolnosti se společenským tlacháním a masovými akcemi. Návštěva v Doctor’s Commons pro jeden den stačila.

Jonathanovi se hrdlo stáhlo na šíři tenké větvičky. Bylo jen přirozené cítit menší nevolnost. Každý den se nestávalo, aby se muž ženil, zvláště když jeho budoucí nevěsta nosila pod srdcem dítě.

Přesněji řečeno, dítě jiného muže.

Ale jeho budoucí manželka ho požádala, aby si ji vzal dřív, než se dítě narodí, kvůli zajištění legitimity potomka. Jednoduše řečeno, Jonathan nemohl odmítnout.

Protože to byla ona.

Vzhlédla k němu starší žena, držíc malý čajový tác, a okamžitě se jí rozšířily oči. „Lorde Sykestone, jste to opravdu vy?“

„Vskutku, paní Hopkinsová,“ odpověděl Jonathan. Jeho samého udivilo, jak přátelsky zněl. „Je mi potěšením vás znovu vidět.“

Paní Hopkinsová, Constancina teta Vee, stále okouzlující se svými bílými vlasy a modrýma očima, jimž nic neušlo, se na něj usmála. „Mám vás k ní zavést?“

Jedinkrát přikývl.

„Pojďte za mnou.“ Její instrukce zněly jako rozkaz k pochodu.

„Obstaral jsem duchovního, který se ke mně zakrátko přidá,“ prohlásil Jonathan. „Neměli bychom možná počkat?“

„Nechme vikáře dělat si svoje,“ řekla žena s bujarým veselím. „Constance se vás nemůže dočkat.“

Všechno v něm ztuhlo. Už to bylo desetiletí, co jeho zrak naposledy spočinul na Constance Lysanderové. Vzpomínky se přes něj přehnaly rychleji než bouří zčeřený proud. Stále si pamatoval ten polibek. V doteku svých a jejích rtů nalezl něco speciálního.

Ona byla tím nejsladším, co kdy ochutnal.

Před lety, když ležel v chirurgově stanu, chtěl jediné, a to zemřít. Chirurg prohlašoval, že mu musí vzít nohu, ale Jonathan to rázně odmítl. Kvůli nepolevující a trýznivé bolesti byl již na hraně svých možností. Nechtěl se k tomu navrch dát týrat amputací. Z chirurgem předepsaného laudana se mu dělalo špatně a jen velmi málo mu ulevovalo. Jak tam ležel na polním lůžku a modlil se, aby smrt ukončila jeho agonii a on dosáhl míru, Constance ho nepustila. Její tvář ho pronásledovala ve snech a vyzývala ho, aby bojoval za své přežití.

Nyní Jonathan stál v jejím domě připraven oženit se a darovat jí své jméno. Nikdy svatbu nechtěl, ale když ho o ni požádala, nemohl ji odvrhnout.

Teta Vee stoupala po schodech, aniž by na něj čekala.

Jonathan udělal krok vpřed a vydechl. Zatracené schody. Byly testem pro něj a jeho zmrzačenou nohu. Pokud byli nějací bohové, tak on, ona, či oni zařídili, aby jich k manévrování neměl moc.

S odměřenými kroky po nich pomalu stoupal, přičemž každý z nich byl mučicím nástrojem.

Když dorazil na vrchol, jeho srdce prudce tlouklo a čelo měl orosené potem. Bože, po výstupu nahoru se vždy cítil jako novorozené hříbě.

„Mou neteř najdete v druhé ložnici vpravo.“ Teta Vee se k němu otočila zády a pokračovala chodbou dál.

„Madam, neměla byste mě ohlásit?“ zeptal se Jonathan. Ačkoliv nechodil mezi lidi, byl vychován jako gentleman. Tím pádem byl obeznámen s tím, že podle zásad slušné společnosti je neomalené vtrhnout do ložnice dámy nepozván.

„To nemůžu,“ pronesla teta Vee odmítavě. „Musím se postarat o svou praneteř.“

Všechno ztichlo a on zůstal zaražený. „Constance již porodila?“

„Ano. Před třemi hodinami. Pojmenovala dceru Aurelie. Dle mého skromného názoru je dítě podobné svému otci,“ prohlásila teta Vee zasněně.

Jonathan se krátce ušklíbl. Snad to dítě nezdědilo ještě další otcovy rysy. Vskutku, otec dítěte, lord Meriwether Vareck, byl hýčkaným potomkem zhýralých nedobrých lidí, kteří přišli o všechny zbývající dobré mravy v honbě za vlastním sobeckým potěšením. Potom, co si vzal tři ženy prakticky najednou, Meriwether naprosto zruinoval Constance a pak zmizel, aby za sebou zanechal spoustu drbů.

To, že se dítě narodilo před svatbou, příliš nevadilo. Zaplatil vikáři dost, aby prohlásil, že přišlo na svět poté, co oba řekli své „ano“.

„Slečna Aurelie Jane Varecková,“ vzdychla teta Vee. „Je to andílek a její jméno je perfektní.“ Teta Vee položila čajový tác na noční stolek na chodbě. „Jako z pohádky, nemyslíte?“

„Jak to?“ zeptal se Jonathan, kterému to jméno připadalo jako z tragédie.

„Constance zjistila, že je skutečnou lady Meriwetherovou, a Aurelie tedy nyní neponese stigma nemanželského původu.“

Na moment neslyšel Jonathan nic než srdeční tep prostupující jeho tělem. „Pardon?“

„Ona si vás nemusí vzít.“ Teta Vee se usmála. „Ale jsem si jista, že si ráda vyslechne vaši žádost. Radši byste si na ní měl dát záležet.“ Žena se dál procházela chodbou, broukajíc si veselou melodii.

Po několika trapně působících krocích se Jonathan ocitl před označenými dveřmi. Zvedl ruku, aby zaťukal, ale pak ji pomalu spustil dolů.

Tohle byly ty nejlepší zprávy, ale náhlá melancholie, že by se Constance nemusela provdat, ho zasáhla s takovou silou, že málem padl na kolena. Bylo to nelogické.

Pravda byla, že Constance si nezasloužila někoho jako on. On by byl hrozným manželem a navíc strašným otcem. S rezignovaným povzdechem dvakrát zaťukal a uslyšel melodicky znějící hlas ženy, jak říká: „Vstup dál.“

Vkročil do pokoje ve stejný čas, kdy Země přestala obíhat kolem Slunce.

Nebo aspoň tak mu to připadalo.

Můj bože, ta léta k ní byla štědře vlídná. Její krása mu vyrážela dech. Temné lokny zářily a oči se třpytily, jako kdyby ji zdobily sluneční paprsky. Patřila k těm vzácným ženám, které nepotřebovaly žádné šperky nebo róby, aby byly úchvatné. Oči se jí rozšířily. Její jedinečný úsměv, ten, po němž celá léta prahl, dokázal její potěšení z toho, že ho vidí.

Zamrkal, aby se ujistil, že je skutečná. Lehce zavrtěl hlavou. Radši by měl získat vládu nad svými emocemi, než ze sebe udělá hlupáka.

„Ahoj, Jonathane.“ Jemnost jejího hlasu překonala jeho směšný impulz k útěku.

„Lady Meriwetherová,“ promluvil s lehkou úklonou.

„Ráda tě vidím.“ Objevil se další zničující úsměv.

Něco uvnitř něj se zachvělo. Ale pustil to z hlavy jako pěknou vzpomínku na mládí.

„Jak dlouho to je?“ Narovnala se a udržela si jeho pozornost, ovšem neustálé hlazení lůžkovin prozrazovalo její úzkost.

„Deset let. Plus minus,“ odpověděl. „Setkal jsem se s tvou tetou ve dveřích. Řekla mi, že jsi porodila děťátko.“

„Ano, zdravou krásnou holčičku.“ Zářivý úsměv se znovu objevil.

První rok, co se vrátil z války, trávil většinu času v Londýně, kde se staral o pozemky své zesnulé sestry. V té době byla Constance provdána za lorda Meriwethera a Jonathan se neobtěžoval ozvat se a popřát jim štěstí. Bylo by příliš bolestivé vidět je pohromadě. Nicméně slyšel, že manžel Constance se oženil se dvěma dalšími ženami prakticky ve stejný čas, jako si vzal ji. Ten hulvát se vytratil s jejich věny předtím, než se setkal se smrtí utopením v louži bláta.

„Tvá teta říkala, že jsi právoplatná vdova po lordu Meriwetherovi. Co se stalo s ostatními dvěma manželkami?“

Vzdychla. „Právě jsem se dozvěděla pravdu o svém manželství. Randford ti poslal dopis s informacemi. Ty jsi ho nedostal?“

„Ne.“

Její pohled sklouzl dolů, pak se upřeně zadívala na něj. „Moje přítelkyně Katherine, nová vévodkyně z Randfordu, zjistila, že její manželství s Meriwetherem byl podvod, jelikož vikář byl odsvěcen. A má přítelkyně Beth Howellová byla třetí, kterou si vzal.“

Pohledem se obrátila k oknu.

„Ty jsi lady Meriwetherová.“ Zatřásl hlavou ve snaze vyčistit v hlavě zmatek, který vytvořila nová fakta. Ten příběh byl neuvěřitelný.

Lehce přikývla. „Jsem jeho manželka… Chci říct vdova. To mění mé okolnosti, že ano?“

Neznatelně potrápila svůj spodní ret jeho stisknutím mezi svými zuby. Ten čin zdůraznil plnost její jemné kůže.

Při pohledu na to zavřel oči. Všechno v něm se zauzlovalo a on pochyboval, že to kdy bude rozpleteno. Musel si pamatovat, že změna okolností byla pro něj tím nejlepším. Mohl se vrátit do své předchozí samotářské existence. V ní byl dobrý.

Nicméně až do této chvíle se necítil být osamělý. Z nějakého podivného důvodu měl na jazyku novou otravnou příchuť.

Hořkost.

Kapitola dvě

Constance se zmocnilo čiré šílenství.

Možná to bylo tím, že předešlých osmnáct hodin rodila. Tím posledním zatlačením, jímž se její krásná Aurelie dostala na svět, přišla Constance o poslední zbytky selského rozumu.

Proč že se to vlastně chtěla vdát? Poslední muž, jehož si vzala, se ukázal být naprostým lhářem, jenž ji opustil, aniž by se jedinkrát ohlédl. Jinými slovy nebylo možné lorda Meriwethera Varecka popsat. Byl to trigamista, vzal si tři ženy.

Ale Constancina víra v poctivost a spravedlnost se do určité míry ukázala být správnou. Katherine Jamesová, oficiálně první lady Meriwether Varecková, byla zdrcena, když se dozvěděla, že není Meriwetherovou legitimní manželkou. Nicméně osud nalezl způsob, jak uzdravit Katherinino srdce, když se zamilovala do Meriwetherova nevlastního bratra Christiana, vévody z Randfordu. Nedávno se vzali a Constance si byla jista, že jejich manželství bude romancí několika staletí.

Kdyby jen tak mohla zažít to samé. Svatba s Jonathanem by jí mohla dát šanci.

Jonathan, stojící před ní, byl stejně tak krásný, jako když byli oba mladí. Jen větší. Jeho široká ramena jako by vyplňovala pokoj, společně s čistou vůní. Stále byl mužem, který ji dokázal připravit o dech. Menší klopýtání při chůzi nijak neubíralo z jeho aury sebejistoty a mužnosti. Ačkoliv jeho černé vlasy byly maličko delší, dokonale se hodily k širokému čelu a královskému orlímu nosu. Jedinými vadami na tváři byl tvrdošíjný profil hranaté čelisti a pichlavost očí barvy kávy, jež si ji prohlížely.

Během války ho lidé přirovnávali k poštolce, přesnému stroji na zabíjení. Díky svému válečnému úsilí se během let v armádě stal legendou.

Lehce vydechla. Nejlíp přejít k věci. Srovnala ramena, připravena vysvětlit okolnosti, a zakřenila se. Z tohoto pohybu projela její dolní částí těla ostrá bolest, jež jí připomněla, že před několika hodinami porodila.

„Není ti dobře?“

„Jsem jen trochu zkřehlá,“ odpověděla, zatímco si kolem sebe uhladila lůžkoviny.

„Nech mě, abych ti pomohl s polštáři pro opření.“ Uchopil ji za loket a pomohl dostat se do příjemnější polohy. „Lepší?“

Přikývla. Pohledem zabrousila ke svým rukám, aby skryla nový záchvat bolesti, který sevřel její útroby. Jejich znovushledání si vždy představovala trochu jinak.

V jejích snech se smáli a flirtovali, zatímco se opětovně poznávali. Znovu by se dotýkali a tancovali v objetí toho druhého. Takové směšné vidiny z jiného života. Oba se drasticky změnili od doby, co se viděli naposledy.

„Mohl by sis prosím sednout?“ Constance zamávala směrem ke zdobené georgiánské židli, jejíž nohy byly zakončeny pařátem držícím kouli.

„Děkuju,“ zamumlal. Židli u její postele přitáhl ještě blíž a pak se pomalu posadil. Ačkoliv jeho tvář zůstala stoická, vrásky kolem očí se mu prohloubily, což prozradilo bolest, již při pohybu zažíval.

„Nemůžu věřit, že jsi tady.“ Její hlas byl tak tichý, že nevěděla, jestli ji uslyší. „Slyšela jsem, že jsi…“

„Mrtev?“ Rukou si přejel před tělem. „Stále jsem naživu. Také jsem stále v armádě. S polovičním platem.“

„Je mi líto, že tvá sestra zemřela,“ pronesla vlídně.

Pokrčil čelo. „Děkuju za soustrast. Teď má klid.“

Ticho se stávalo trapným a Constance úpěnlivě přemýšlela, co má říct. „Co se stalo s tvou nohou, Jonathane? Randford zmínil, že jsi dostal několik zásahů.“

„Jsi docela přímočará,“ zamumlal si pod vousy, zatímco nohu narovnával, opatrný, aby se neuhodil o postel.

„Jen starostlivá,“ odpověděla.

Když se k ní vrátil jeho pohled, zavládla v něm nová odtažitost. Obrátil pozornost ke svým pumpkám z laní kůže. Smetl pomyslný žmolek ze svršků a narovnal šosy modrého kabátu.

Vypadal rozrušeně a jeho neočekávaná hrubost vzbuzovala touhu utěšit ho. Pokud by se usmál, ten pohled by byl rozzářenější než křiklavé pozlátko zdobící dámskou židli, na níž seděl.

„V den, kdy jsem opustil regiment, několik francouzských ostrostřelců zaútočilo na náš tábor a zasáhlo mě. Kdyby nebylo Randforda, nepřežil bych.“ Znovu je obklopilo husté ticho.

„Jak strašné.“ Z toho, jak nezúčastněně to líčil, jí přeběhl mráz po zádech. „Jonathane, jsem ráda, že tu jsi.“

Zamručel v jasném znamení, že s touto konverzací skončili. Na ústech se mu objevil neočekávaný, ale nejistý úsměv. „Jelikož jsi skutečná lady Meriwetherová, znamená to, že tvé dítě je legitimní. Chceš si mě stále vzít?“

Samozřejmě že chtěla. Z celé situace ji přepadl doteď neznámý pocit absurdity. Požádala ho, aby přišel a oženil se s ní, ačkoliv se neviděli už celé roky. Ale srdce ji vyzývalo, aby šla touto cestou, ať už povede kamkoliv. Vždycky věřila svým instinktům a ty jí radily zmocnit se ho a nepustit.

Což vedlo k otázce, kde byla její intuice, když se zaslíbila Meriwetherovi. Pravděpodobně se prvním manželem nechala okouzlit stejně jako Katherine. „Když jsem poslala vévodu z Randfordu, aby tě požádal, byla jsem…“

„Zoufalá?“

„To úplně ne. Jen doufající.“ Nepřestával na ni hledět. „Máš nějaké výhrady?“

Naklonil se blíž, díky čemuž dobře viděla tik na pravé straně jeho čelisti. Prsty pravé ruky jemně bubnovaly o pumpky z laní kůže. „Pár ano. Ty ne?“

Constance lehce přikývla a pak se zhluboka nadechla. „Musím se přiznat, že jsem zavalená povinnostmi. Nyní mám dceru. O skandálu, že můj manžel měl tři manželky, ani nemluvě. Je toho moc.“ Co doopravdy chtěla říct, bylo, že jí život připadal jako roztočená káča. Obávala se, že každou chvíli ztratí kontrolu a zřítí se. „Musím ochránit Aurelii. Potřebuju respekt, aby můj podnik neutrpěl. Potřebuju manžela, muže, jenž jí bude otcem.“

Nepohnul se ani o píď. Jeho hnědé oči byly zavřené, neprozrazovaly žádnou z jeho myšlenek.

Bála se, že ji obavy zadusí, ale polykala, jak jen mohla. „Pokud budeš trpělivý, vysvětlím ti to. Až se vezmeme, dám tobě a našemu manželství vše, aby naše snažení bylo úspěšné. Nicméně potřebuju ještě pár měsíců, než se k tobě budu moct přidat v Portsmouthu.“

Jonathan pomalu zamrkal a zdvihl obočí v dokonalém oblouku. „Takže sis to se svatbou nerozmyslela?“ Zastavil nepříjemný rytmus svých prstů na stehně.

Zavrtěla hlavou. Její poslední manželství bylo fraška. Manžel s ní zůstal měsíc, pak odpelášil do Cumberlandu, aby si vzal svou třetí manželku, slečnu Blythe „Beth“ Howellovou. Constancino přátelství s Meriho zbývajícími manželkami bylo darem, stejně jako Aurelie. Bylo to zábavné, jak se z nich stala rodina poté, co zjistily, že Meri si je všechny vzal.

„Nerozmyslela jsem se.“ Constance zaklonila hlavu a vzhlédla ke stropu. Cokoli, jen aby nemusela myslet na Jonathanova stehna. Nebesa, proč jen myslela na jeho nohy a na to, jak vypadaly svalnatě, dokonce i ta zraněná, která byla trochu menší? Nebylo to směšné? „Porodní bába si myslí, že je to nejlepší pro mé zotavení,“ řekla tiše.

„Porodní bába.“ V hlase mu zazněl nepochybný náznak nedůvěry. „Buďme k sobě upřímní. Minulost bude mezi námi vždycky. Je to proto, že jsem chromý?“

„Vůbec ne.“ Upřela pohled do jeho očí a zírala. Tuto místnost neopustí, dokud jí neuvěří. „Proč by sis to myslel? Prosím, takhle se nenazývej.“

„Viděl jsem, jak ses dívala na mou nohou. Dokonce několikrát.“ Vinou jeho nařčení ztěžkl už tak hustý vzduch mezi nimi.

Do lící jí proniklo horko. Předklonila se, jak jen to šlo, aby ji to nezabolelo, a natáhla k němu ruku. Poměřil si ji, jako kdyby byla nakažená, ale nakonec do ní vložil dlaň.

Když ho viděla naposledy, cválal na poli cestou k sobě domů, skvostný exemplář muže, jenž si byl jist svým místem na světě. Ale nyní jí připomínal zraněné zvíře, připravené bránit se proti všem nepřátelům, skutečným nebo pomyslným. Klidně může přiznat trapnou pravdu. „Obdivovala jsem tvou postavu.“ Neuhnula pohledem a držela hlavu vysoko. „Proto jsem zírala na tvou nohu.“

„Cože?“ prohlásil zjevně zaskočen a pustil její ruku.

„Je překvapivé, že tě shledávám krásným?“ Pak přišla s výzvou. „Je to dobrá předzvěst pro naše manželství. Navíc toho máme mnoho společného.“

„Mívali jsme.“ Oči se mu zjemnily a rty přešly do smutného úsměvu.

„Jsme ze stejného místa, svým způsobem ze stejné společnosti.“ Pohled se jí rozpil a hrozilo, že začne slzet. Tohle bylo desetkrát horší, než si představovala. Úplně cítila žár jeho pohledu na své tváři. Obepínalo ji vyčerpání. Vše, co chtěla, bylo zdřímnout si. Proboha, porodila svou prvorozenou teprve před několika hodinami. Nicméně nemohla si odpočinout, dokud ho nepřesvědčí a nepřiměje pochopit to.

„Jonathane, nemám věno. Utratil ho lord Meriwether.“

„Všechno?“ zeptal se nevěřícně.

Přikývla. „Věna dalších dvou manželek utratil také. Jediné, co nám zanechal, byly malé balíčky s našimi jmény. Uvnitř byly jednotlivé účtenky.“ Mocně vydechla a pohlédla mu do očí. „Díky nebesům, že mám námořní podnik, který mi otec odkázal.“

„Společnost na opravu lodí Lysander a synové,“ doplnil.

Přikývla. „Nedovolila jsem, aby se z něj stala součást manželské dohody s lordem Meriwetherem. Pro mě hodně znamená. Byla to otcova pýcha a radost, hned po mé matce a mně. Ale můžu slíbit, že ti budu dobrou manželkou.“

Oči mu zazářily neurčitou emocí.

„Před všemi těmi lety jsi mi řekl, že mi pomůžeš, když tě o to požádám. Také jsi mi řekl, ať se provdám, až to budu pokládat za správné. Ten čas je teď.“

Natáhl se pro hůl. „Constance, tvůj nedostatek peněz pro mě nebude překážkou. Ani ti nevezmu rodinný podnik. Vím, jak moc si ho ceníš. O ostatních mužích to prohlásit nemůžu.“ Na židli se zaklonil a jeho pronikavý pohled se spojil s jejím. „Pokud se za mě chceš provdat, buď opatrná. Chci, abys mě hodnotila upřímně. Později mi za tu dobrou radu poděkuješ.“

Možná se ve svém dřívějším úsudku mýlila. Zněl skoro zahořkle. „Nechápu, co tím myslíš.“

Na krátkou chvíli ji vřelost v jeho sytě hnědých očích ujistila, že bude vše v pořádku. „Jsem si jist, že to není tvým úmyslem, ale faktem zůstává, že sis vzala muže, který ohrozil reputaci tvou a tvé dcery. Já nejsem o moc lepší.“

Kapitola tři

Jonathan neřekl jediné slovo, zatímco přes Constancinu tvář přeběhlo tisíc emocí. Žádná z nich mu nelichotila.

„To ti tedy nijak nepřidává.“ Její medový hlas se třásl, zatímco v modrých očích se zableskl potlačovaný hněv.

„Odpusť mi.“ Poprvé za dlouhou dobu něco cítil, něco podobného koňskému kopnutí do hrudi. Ona byla vždy jasnou hvězdou v temnotě jeho nocí. Bylo nečekané, že po tolika letech žití o samotě na něj stále měla vliv.

Lehce se natočila v posteli, aby na něj měla lepší výhled, a zašklebila se.

„Opatrně,“ řekl. „Právě jsi porodila.“

„Na to nějakou dobu nezapomenu.“

„Možná nejsi v dobrém stavu na takové rozhodnutí.“ Měl by odejít, ale něco se v něm pohnulo. Její tvář byla jako signál lákající ho k budoucnosti, o níž pro sebe kdysi snil – manželství, děti, to všechno kolem. Připomínal mu šťastnější úsek jeho bytí, kdy byl urozený a měl budoucnost se všemi zázračnými věcmi, jež život člověku nabízí.

Jenže to bylo za jeho vrtkavého mládí, kdy pro něj bylo všechno zábava, nebo příležitost k dokázání vlastní fyzické zdatnosti. Pokud chtěl opustit místnost se zachovanou zbývající důstojností, musel se zbavit vzpomínek i jí.

Avšak nemohl ji opustit.

Odfoukla si zbloudilou loknu z tváře. „Porod není nemoc. Pokud spekuluješ, že nejsem při smyslech, možná nejsi připraven na tento rozhovor.“

Opravdu dával přednost její kousavé tváři před opatrnou. „Ne, jen nechci, abys byla zmožená bolestí.“ Unikl mu hluboký výdech. „Vypořádávání se s ní je vyčerpávající. Jsem na to expert.“

„Ach.“ Napětí se z ní okamžitě vytratilo. „Porodní bába tvrdila, že se budu moct vrátit do Portsmouthu za dva měsíce. To bude v létě. Nicméně budu muset často cestovat do Londýna. Vždycky nakupuju zásoby, navštěvuju prodejce a tak.“

Rukou, co od něj byla dál, sklouzla k sobě. Ihned pěstí uchopila přehoz. Malý pohyb naznačil, že si nebyla jistá sama sebou. Potřeba se nad ni sklonit a uchopit její ruce byla příliš velká, než aby se dala ignorovat.

To by byl vrchol hlouposti. Lidé se měnili a někdy ne k lepšímu, jako třeba v jeho případě. Byla to tvrdá životní lekce.

„Těším se na návrat domů.“ Na rtech jí zahrál teskný úsměv.

To on taky. Nechtěl nic jiného než ji přivítat doma a svou osamělou existenci nechat za sebou. Ale to by k ní nebylo férové.

„Možná bys měla zůstat tady.“ Pomalu se postavil.

Ani trochu se nepohnula, zatímco si ho přeměřovala. Zkoumala jeho tělo, dokud se jejich pohledy znovu nesetkaly. „Proč?“

„Předpokládám, že jsi společenské stvoření. Budu k tobě stejně upřímný jako ty ke mně. Nemám příliš přátel.“ Pravda byla o něco obskurnější. Kromě Randforda a Juliana Raleaha, markýze z Graysonu, se lidem vyhýbal. Nicméně z patlání se v drastických detailech by nevzešlo nic produktivního, přinejmenším prozatím ne. „Tady bys měla mít větší pohodlí. Život se mnou bude znamenat izolaci. To bys chtěla?“

Její lehký vzdech probodl malou část, která mu zbývala ze srdce. Ale pak ten zadumaný výraz, který v mládí vídával nesčetněkrát, proměnil její tvář. Normálně by ho tím pohledem přesvědčila. Ale tentokrát ne.

„Co chci, je manžel, který mi bude partnerem. Otevřel bys šuplík vedle sebe a vyndal tu malou knížku?“

Udělal to a knížku jí předal.

Vytáhla z ní složený list kancelářského papíru. „Tohle…“ Zamávala ve vzduchu před ním papírem. „… je muž, kterého si chci vzít. Tohle jsou pravidla, která jsi mi dal, když jsme se setkali naposledy.“

Potlačil úšklebek. Zamrazilo ho, že si ten seznam nechala. Poté, co ji opustil, říkal si, co s ním asi udělala.

Měl dost soudnosti, aby se zatvářil provinile, ale jen na chvíli. „Constance, ten muž tu už není. Já jsem to, co z té fantazie zbylo,“ pronesl jemně, ve snaze, aby porozuměla.

„Ať už se stane cokoliv, vždy ti pomůžu, jak jen budu moct. Stačí jen říct.“

„Já pro tebe udělám to samé. Nejsou právě od toho přátelé?“ Její oči zazářily, pak se přivřely.

Lehce se usmál. Kdyby se někdy utkaly její optimismus a jeho realismus, Jonathan jen stěží dokázal říct, co z toho bylo silnější nebo nakažlivější. Naklonil se, čímž snížil vzdálenost mezi nimi na pouhé centimetry. Zhluboka se nadechl, aby ucítil ten známý odér. Stále si do koupele přidávala pomerančový květ, tím si byl jist. Měl vždycky slabost pro takovou čistou sladkou vůni. Měl vždycky slabost pro ni.

Vzal její ruku do obou svých dlaní a držel ji, ten hřejivý balzám na chladnou osamělost, jež byla jeho neustálou společnicí. Pokud by se vzali, zklamal by ji. O tom moc nepochyboval. Zklamal sám sebe. „Dovol mi, abych to řekl přímo. Já se nedružím. Nezvu lidi k sobě domů. Ergo, nechci a nepotřebuju přátele. Takže nepotřebuju manželku.“

Cítil to, jako kdyby sám sebe bodl do srdce. Chtěl ji, odjakživa ji chtěl, ale provdána za něj by byla nešťastná. A on nikdy netoužil být příčinou jejího neštěstí.

„To nemůžeš myslet vážně,“ protestovala jemně.

„Smrtelně vážně.“

„Proč?“ To slovo mezi nimi viselo.

Protože mu hrozil přízrak budoucího vojenského soudu a on ji do toho nechtěl zatáhnout. Kdyby tak jen měl šanci očistit své jméno, než si ho vezme.

„Nepotřebuješ mě. Ani tvá dcera ne. Naše manželství bylo navrženo, aby ochránilo tebe a děťátko. Kromě toho, jak jsem právě popsal svou existenci… Toto je můj život… nyní.“ Než na něj mohla zase začít tlačit, pustil její ruku a pokračoval tím nejvlídnějším hlasem, jakého byl schopen. „Gratuluju ti k narození dcery. Přeju vám šťastný život.“

Opíjel se obrazem její tváře, lehkými křivkami lící a známou modří očí. Jeho Constance. Bude navždy jeho, ať už by se vzali, nebo ne.

Aniž by čekal na odpověď, svěsil hlavu. Pak, jak jen mu to kulhání dovolilo, se obrátil ke dveřím.

„Počkej,“ vykřikla. „Proč jsi sem přišel, pokud si mě nechceš vzít?“

Pomalu se otočil, aby jí pohlédl zpříma do tváře.

„Já se za tebe chci provdat. Čím dřív, tím líp.“ Trošku nervózně skousla zuby spodní ret. „Řekni mi, že chceš to samé. Pokud ne, propouštím tě ze všech závazků.“ Opětovala jeho pohled vzdorovitým zvednutím brady. „Jen chci, abys ke mně byl upřímný.“

Byl zahnán do koutu bez možnosti útěku. Jí by nikdy nelhal. „Mám s sebou zvláštní povolení a vikář brzy dorazí.“

„Děkuju. Bude to čest vzít si tě.“

Teď to měla za čest, ale pokud se Jonathan ocitne před vojenským soudem, budou trpět oba. Měl prošetřit ty zvěsti, když se o nich poprvé dozvěděl, ale tehdy si z nich nic nedělal. Kdykoliv byl v táboře, ostatní vojáci si od něj drželi odstup. To se dalo pochopit. Jonathan jim připomínal smrt. Jakožto střelec měl za povinnost pronásledovat ty nejhůře postižitelné cíle a on je pokaždé trefil.

Nicméně když se jeho nadřízený důstojník zmínil, že zachytil pomluvu, podle níž se jeden ze střelců sloužících pod ním zachoval negentlemansky, Jonathan nad tím mávl rukou. Jako důstojník armády Jeho Veličenstva znal pravidla služby, a jak se na bojišti chovat čestně. Během minulého roku bohužel zvěstí přibylo. Jeho velitel mu sdělil, že právě Jonathan byl spojován s katastrofální a zahanbující událostí.

Ale nebyla to pravda a koneckonců, tohle byla Constance žádající ho o ruku.

Její tvář rozjasnil zářivý úsměv a on poprvé za několik měsíců cítil elán do budoucna.

Ale její úsměv se změnil v lehké zamračení. „Bylo by to problematické, kdybychom počkali do zítřka? Byla jsem vzhůru skoro celý den… a rodila jsem.“

To, že je unavená, poznal podle výrazu vyčerpání na její tváři, když spolu mluvili. Měl to navrhnout sám. Další důkaz, že se až moc dlouho držel mimo slušnou společnost. „Samozřejmě. Zítra.“

„Tak tedy zítra.“ Její hlas obsahoval náznak radosti z jeho souhlasu.