Rita Steininger

WENN KLEINE DRACHEN FEUER SPUCKEN

Copyright © 2019 Patmos Verlag.
Verlagsgruppe Patmos in der Schwabenverlag AG, Ostfildern

Translation copyright © 2023 by Rudolf Řežábek

Alle Rechte vorbehalten

ISBN 978-80-242-8814-7

Obsah

Úvod

Část 1Jak vzniká hněv a agrese u dětí: Možné příčiny

1. Vědecké teorie

2. Vývojové fáze

3. Úloha výchovy

4. Vliv vrstevníků

5. Nevhodný životní styl

6. Význam smyslového vnímání

Část 2Jak čelit dětským záchvatům vzteku: Tipy a návrhy

1. Malý uzlíček vzteku

2. Potyčky a škádlení v (před)školním věku

3. Pozor, vysoké napětí! Nástup puberty

4. Když se sourozenci hádají

5. Hranice, opora a bezpečnost

6. Pravidla pro konzumaci médií

7. Zdravé stravování

8. Posílení sebeúcty prostřednictvím povzbuzování a respektu

9. Reagovat na pocity

10. Komunikovat s citem

11. Hry proti hněvu

12. Vnášení pohybu do každodenního života

13. Pomocí hry podporovat vnímání

Část 3Co mohou rodiče udělat pro sebe

1. Dbát na vlastní potřeby a pocity

2. Relaxovat a získat vnitřní sílu

3. Váš osobní havarijní plán

Poznámky

Rozšiřující literatura

Internetové odkazy

Poděkování

Úvod

„My ti rozumíme, no opravdu! Ale prosím tě, přestaň tak zlobit!“ Takto shrnuje dánský rodinný terapeut Jesper Juul postoj mnoha rodičů, vychovatelů a učitelů k agresivním dětem a dospívajícím. A dodává: „To zase rozčiluje mě!“1

Odmítání dětského hněvu a agrese jako nelegitimních, nepřijatelných emocí je podle Jespera Juula zásadní chyba. Děti se musí naučit využívat své pocity hněvu a agrese konstruktivně a kreativně, aby mohly v dospělosti přispívat ke světu bez násilí. Ale právě to jim příliš mírná výchova ztěžuje. Většina rodičů si přeje milující a dobře vychované děti, a proto usiluje o ideální stav, v němž nemají nepříjemné emocionální projevy, jako je hněv a agrese, místo. Konflikty se snaží řešit mírným způsobem – mnohomluvným, výrazně laskavým vysvětlováním, které však často nebere ohled na pocity a motivy dítěte. Tímto způsobem vyvolávají v dítěti pocit nejistoty a nepochopení.

Děti potřebují pochopení a pomoc ze strany rodičů a dalších dospělých, aby se lépe naučily zvládat svoje intenzivní pocity. Místo potlačování hněvu a agrese je důležité, aby dospělí na tyto pocity reagovali a usměrňovali je konstruktivním způsobem dříve, než takové projevy nabobtnají do destruktivní podoby.

V tomto smyslu je třeba chápat i tuto knihu, která je rozdělena do tří částí. První část je věnována teoretickým základům: Odkud se bere hněv a agrese? Jakou roli hrají ve vývoji dítěte? Jaké vlivy prostředí jsou důležité? Druhá část nabízí praktické podněty, hry a cvičení na zvládání hněvu a agrese, aktivity, které lze snadno začlenit do každodenního života. Třetí část se zabývá vámi jako rodiči a popisuje, co můžete udělat, když vás záchvaty vzteku vašeho dítěte rozruší a hrozí, že se situace vyostří.

Mějte prosím na paměti, že tato kniha se zaměřuje na hněv a agresi, které jsou součástí normálního vývoje dítěte. Nezabývá se duševními poruchami dětí ani psychologickými důsledky zneužívání a zanedbávání. Takové problémy vyžadují odbornou pomoc, kterou kniha nemůže nabídnout.

Touto publikací bych vás chtěla povzbudit, abyste v každodenní výchově svých dětí připouštěli pocity jako je hněv a agrese a konstruktivně je využívali. Přeji vám motivaci, optimismus a hodně zdaru.

Rita Steiningerová

Část 1
Jak vzniká hněv a agrese u dětí:
Možné příčiny

1. Vědecké teorie

Věda se již desítky let zaobírá otázkou, co je příčinou hněvu a agrese. V závislosti na vědním oboru a výzkumné metodě vznikly různé teorie, které jsou zdůvodněné buď biologicky, sociologicky nebo psychologicky. S některými z těchto teorií se stručně seznámíme v následujícím textu.

Vztek a zlost jako základní emoce

Odkud pochází hněv a podle jakých příznaků ho lze rozeznat? Zajímavou odpověď na tuto otázku poskytl americký psycholog a odborník na výzkum afektů Paul Ekman. Během více než čtyřiceti let svého výzkumu zjistil, že existují tzv. základní emoce, které se projevují a uznávají ve všech kulturách světa: smutek, zoufalství, hněv, vztek, překvapení, strach, znechucení a opovržení, stejně jako pozitivní emoce, například radost a spokojenost.2

Mezi příznaky hněvu patří kupříkladu svraštěné obočí, napjatá spodní víčka a pronikavý pohled. Pocit pohrdání nebo opovržení lze poznat podle napjatého stisku jednoho koutku úst.

Podle Ekmana jsou výrazy obličeje, které odrážejí tyto základní emoce, vrozené, nikoli kulturně naučené. Tvoří jakousi základní citovou výbavu člověka bez ohledu na to, v jaké části světa žije a k jaké kultuře či etnické skupině patří.

Dědičnost, nebo životní prostředí?

Ekmanova teorie považuje hněv a zášť za „motor“ agrese a předpokládá, že agrese je přinejmenším částečně vrozená.

Podle behaviorálního výzkumu se každé dítě s instinktem k agresi rodí. Někteří vědci se domnívají, že lidé – stejně jako zvířata – mají vrozený instinkt bojovat, aby se v případě konfliktu ubránili.3

Jiní vědci se domnívají, že agresivní chování se učí napodobováním. Vědci zjistili, že v některých kulturách je za normální považována mnohem vyšší míra agresivity než v naší společnosti.

Podle další teorie jsou hněv, zášť a agrese vyvolány frustrací, zklamáním a z toho plynoucími problémy se sebevědomím.

Většina vědců se dnes shoduje na tom, že veškeré lidské chování má jak genetický základ, tak je zároveň formováno vlivy životního prostředí (viz také následující kapitoly v první části této knihy).

Nedostatečně uspokojené potřeby

Další vysvětlující model poskytl americký psycholog Abraham Maslow, zakladatel humanistického proudu v psychologii. Za příčinu agrese považuje nedostatečně uspokojené potřeby.4

Jako příklad uveďme jen tři z nich:

• Náklonnost: Děti potřebují rodiče, kteří na ně mají čas a s láskou se o ně starají.

• Podpora: Děti potřebují prostor a čas, aby mohly rozvíjet své schopnosti prostřednictvím hry. Potřebují také povzbuzení a podporu rodičů, aby si vypěstovaly sebedůvěru.

• Opora: Děti potřebují rodiče, jejichž příklad mohou následovat, kteří jim stanoví hranice a pomohou jim najít jejich místo ve společnosti.

Pokud tyto a další potřeby nejsou dostatečně uspokojeny, dochází podle Maslowa k projevům hněvu a agrese.

Proč jsou vztek a agrese smysluplné

Hněv ani agresi však v žádném případě nelze hodnotit pouze negativně. V zásadě totiž mají velmi užitečnou funkci – umožňují nám prosazovat naše zájmy vůči ostatním lidem. Pomáhají nám chránit se před špatným zacházením. Tyto aspekty jsou vyjádřeny již v původním významu slova agrese: latinské slovo „aggredere“ znamená něco jako „přibližovat se“ nebo „postupovat“. Hněv a agrese se tedy dají interpretovat jako „hnací síly“.

Takto je třeba chápat i dětské výbuchy hněvu. Při záchvatu vzteku se dítě brání situaci, kterou považuje za nepřijatelnou. Využívá veškerou svou energii k tomu, aby dosáhlo změny. Objevení hněvu jako produktivní síly je proto důležitou součástí vývoje dítěte.

Kromě toho má agrese herní funkci. Při hraní her s přidělenými úlohami děti s oblibou napodobují silné a mocné hrdiny, jako jsou rytíři, čarodějové nebo Superman. Tyto hravé zkoušky síly slouží mimo jiné k navazování a upevňování sociálních kontaktů.

Pokud je agrese vyjádřena společensky přijatelnou formou, není na ní nic špatného. Jakmile však hněv a agrese nabývají destruktivních forem a hrozí nebezpečí fyzického nebo emocionálního zranění, je důležité zasáhnout. Takovou agresi je třeba zastavit a nasměrovat ji konstruktivním způsobem.

2. Vývojové fáze

Zkušení rodiče mohou potvrdit, že vývoj dětí neprobíhá vždy přímočaře a rovnoměrně, ale vyznačuje se vzestupy a poklesy. Je tedy logické, že hněv a agrese se objevují v různých fázích života, někdy více, někdy méně prudce, a mohou se projevovat různými formami.

Batolata

Mezi prvním a druhým rokem věku se většina dětí dostává do období, které je pro jejich rodiče obzvláště stresující: do tzv. fáze vzdoru. Z obšťastňujícího miminka se s příchodem batolecího věku rázem stane uřvaný uzlíček vzteku, který může lézt na nervy i těm úplně nejtrpělivějším rodičům.

Termín „vzdor“ není ve skutečnosti zcela výstižný. Za vzdorem se totiž obvykle skrývá úmysl – který dítě v tomto věku ještě nemůže mít. Pedagogové proto správně hovoří o „fázi autonomie“ nebo o „dětské snaze o nezávislost“.

Právě to je totiž příčinou dětské vzpoury. Dítě poprvé zjistilo, že má vlastní vůli, ale kdykoli ji chce prosadit, narazí na limity. Malé dítě ještě nechápe, že některé věci nesmí mít, protože jsou příliš nebezpečné - např. nože, pily, zapalovače. Jeho zklamání je o to větší, když mu jsou tyto atraktivní předměty odebrány. Stejně frustrující je pro dítě zkušenost, že bez pomoci nezvládne mnoho činností: otevřít zásuvku, zapnout knoflík na bundě, postavit dům z kostek.

Batole tak opakovaně zažívá bolestný pocit, že jeho vůle naráží na stanovené meze. A protože ještě nedokáže odložit frustraci a hněv, uvolní se jeho nahromaděné pocity v záchvatu vzteku.

Záchvaty vzteku u batolat ovšem nejsou namířeny pouze proti rodičům a ostatním dospělým. Terčem hněvu a agrese se mohou stát i kamarádi v dětském kolektivu, ve školce nebo na hřišti. Většinou jde o vlastnictví: Pro batolata je obtížné dělit se o své věci s ostatními dětmi, protože ještě nechápou, že dělit se nemusí nutně znamenat ztrátu. Proto svůj majetek brání všemi prostředky: bitím, strkáním, šťoucháním a kousáním. Toto chování má se zlým úmyslem stejně málo společného jako údajně „vzdorovitá“ vzpoura.

V první kapitole druhé části této knihy se dozvíte, jak můžete batoleti pomoci zvládat frustraci a příliš intenzivní pocity.

Děti v mateřské škole

I v období mateřské školy prochází mnoho dětí fázemi, kdy se chovají impulzivně a agresivně. Týká se to především chlapců a zřejmě to souvisí s mužským hormonem testosteronem, který zvyšuje agresivitu. Vědecké studie každopádně dokládají, že hladina testosteronu nehraje roli teprve v pubertě, kdy se chlapec fyzicky vyvíjí v muže, ale projevuje se v chování již v předškolním věku.5

Na rozdíl od dívek dávají chlapci přednost pohybovým hrám, při kterých mohou dovádět, běhat a bojovat. Klidné, jemně motorické činnosti, jako je malování a ruční práce – v nichž jsou mateřské školy obvykle příkladné – jsou pro chlapce většinou méně atraktivní.

Další fenomén, který rodiče dětí v mateřské škole znají až příliš dobře: Děti, které byly dříve tak milé a laskavé, najednou začnou kolem sebe trousit nadávky a sprostá slova. A čím více se tomu snaží dospělí zabránit, tím větší přitažlivost takových výrazů je.

Vysvětlení je přitom zřejmé – dítě si všímá, že svým netaktním způsobem vyjadřování vyvolává konkrétní účinek. Hlasitě vyřčené slovo jako „blbec“ nebo „hajzl“ nevyhnutelně přitáhne pozornost dospělých i ostatních dětí. Dítě je najednou středem pozornosti – a užívá si to.

Hanlivá slova mají ještě jednu funkci: pomáhají uvolnit nahromaděný hněv – v tomto ohledu se děti od dospělých příliš neliší. O to je ovšem důležitější, aby se naučily rozlišovat mezi přijatelnými a nepřijatelnými nadávkami. Tipy, jak to udělat, najdete ve druhé kapitole druhé části této knihy.

Děti školního věku

Věk základní školní docházky je obecně považován za období, kdy jsou děti relativně společenské a „snadno se o ně stará“. Obtíže fáze samostatnosti (fáze vzdoru) byly překonány a bouřlivá puberta je ještě daleko. Ale ani období mezi nástupem do školy a začátkem dospívání není zcela bez agresivity a konfliktů.

Vývoj šesti až dvanáctiletých dětí se vyznačuje jasným odlišením od opačného pohlaví. To se projevuje nejen tím, že se vytrácí zamilovaná oddanost k rodiči opačného pohlaví, která byla charakteristická pro dítě v mateřské škole. Především se nyní jasně rozlišuje mezi chlapci a dívkami. Doby, kdy si kluci a holky spolu v klidu hráli na pískovišti, jsou pryč. Místo toho se nyní děti scházejí ve skupinách stejného pohlaví, v nichž svádějí bitvy typické pro jejich věk. Hlavními otázkami jsou status a role: Kdo ve skupině velí a kdo je podřízený? V závislosti na pohlaví se k boji používají různé metody: Dívky, jak již bylo zmíněno, používají hlavně slovní zbraně, zatímco chlapci mají tendenci jít do boje spíš pěstmi.