Zazářit

Jessica Jung

SHINE

Text copyright © 2020 by Jessica Jung and Glasstown Entertainment

Cover design and art by Sarah Creech copyright © 2020 by Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2023

ISBN 978-80-242-8866-6

Všem mým Golden Stars

Obsah

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Poděkování

Poznámka překladatelky:

Jedna

Hlavu vzhůru, zkřížit nohy. Vtáhnout břicho, ramena dozadu. Usmívej se, jako kdyby byl celý svět tvůj nejlepší kamarád. V duchu si tu mantru opakuju, zatímco mi kamera zabírá obličej. Koutky úst se mi stočí do dokonale slaďounkého, růžovým leskem podmáznutého úsměvu, který jako by říkal: „Tak co, nechceš mi svěřit všechna svá tajemství?“

Jenže to by asi nebylo moudré. Víte, jak se říká, že tři udrží tajemství jen tehdy, jsou-li dva z nich mrtví? No, tak to nikde neplatí víc než v mém světě, kde jsou všichni neustále v pozoru a naše tajemství nás můžou doopravdy zabít. Nebo aspoň zabít naši šanci zazářit.

„Určitě jste nadšená, děvčata!“ Moderátor je muž středního věku s napomádovanými, ulízanými vlasy a světlou pletí. Možná by byl i pohledný, kdyby to jeho kombo nevkusné, sytě růžové saténové kravaty a rudé košile nepůsobilo tak rušivě. Dychtivě se předkloní a s leskem v oku se zahledí na devět dívek sedících naproti němu – moře vkusně rozcuchaných plážových vln a neposkvrněných tvářiček prozářených dlouholetým používáním rozjasňujících pleťových masek. Jsme dokonale zkoordinované včetně úhlu našich elegantně zkřížených nožek a sestupného pořadí našich duhově pastelových bot na jehlovém podpatku. „Jste hitem číslo jedna všech hudebních pořadů, a přitom je to váš první videoklip! Chybí jen kousíček, aby vaše píseň získala první místo na všech osmi K-popových žebříčcích! Jak se cítíte?“

„Už snad ani nemůžeme být nadšenější,“ ujme se Mina dychtivě slova a zazáří v úsměvu dokonalými zuby. Napodobím ji, až mě svaly ve tváři zabolí.

„Je to splněný sen,“ souhlasí Eunji a vyfoukne ze své jahodové žvýkačky obrovskou bublinu.

„Jsme hrozně vděčné za příležitost podílet se na tom společně,“ vloží se do hovoru Lizzie a očí se jí prakticky třpytí pod nánosy stříbrných očních stínů.

Moderátorovi se zablýskne v očích a spiklenecky se k nám nakloní. „Vycházíte spolu všechny? Víte, co myslím, devět neuvěřitelné krásných dívek v jedné skupině. To přece nemůže být vždycky snadné.“

Sumin se tiše, přirozeně zasměje a našpulí dokonale namalované, jasně rudé rty. „Neexistuje nic, co by bylo ‚vždycky snadné‘,“ řekne. „Ale jsme rodina. A rodina má vždycky přednost.“ Zavěsí se do Lizzie sedící vedle ní. „Patříme k sobě.“

Moderátor třepotavě zvedne ruku k srdci. „Prostě rozkošné. A co máte na společné práci nejraději?“ Pomalu putuje zrakem po naší skupině a nakonec zastaví u mě. „Rachel?“

Okamžitě zvednu oči k obrovské kameře posazené za moderátorem. Cítím, jak se na mě zaměřuje její objektiv. Hlavu vzhůru, zkřížit nohy. Vtáhnout břicho, ramena dozadu. Na tuhle chvíli jsem se připravovala celé roky. Široce se usměju a udělám z moderátora svého nejlepšího přítele. A pak mi mozek totálně vypne.

Řekni něco, Rachel. Řekni cokoliv. Tohle je chvíle, na kterou jsi čekala. Dlaně mi zvlhnou a já cítím, že se ostatní děvčata začínají neklidně vrtět, zatímco se místnost zaplňuje mým tichem. Kamera je jako reflektor – pálí a svědí mě z ní kůže – a já mám v ústech takové sucho, že skoro nemůžu mluvit.

Konečně si moderátor povzdechne a smiluje se nade mnou. „Prožily jste toho spolu tolik – sedm let jste společně trénovaly, než jste se úspěšně prosadily! Byla pro tebe ta zkušenost vše, čím jsi doufala, že bude?“ předhodí mi s úsměvem lehkou otázku.

„Ano,“ podaří se mi zaskřehotat a stále ještě se nuceně usmívám.

Moderátor pokračuje: „Pověz mi trochu víc o tom, jak se ti žilo během tréninku před tím, než jsi debutovala ve velké dívčí skupině. Co se ti na životě v tréninkovém centru líbilo nejvíc?“

Zoufale se snažím vymyslet odpověď a přitom si nenápadně otírám pot z dlaní o koženou sedačku pod sebou. V hlavě se mi zrodí nápad. „Co jiného?“ pronesu, zvednu ruku a nemotorně zakmitám směrem ke kameře dokonale upravenými nehty s bílými a lila proužky. „Osm holek, které mi dělaly nehty. Je to jako žít čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu v nehtovém studiu!“

Panebože. Co to se mnou je? Vážně jsem řekla, že se mi na tréninku líbilo hlavně to, že mi osm holek dělalo zadarmo manikúru?

Naštěstí místností zaburácí moderátorův smích a já cítím, jak se mě zmocňuje úleva. Fajn, tohle zvládnu. Zahihňám se spolu s ním a ostatní děvčata se rychle přidají. Moderátor na mě blýskne svým slizkým úsměvem. Ajaj. „Rachel, všichni tě velice chválí, jaká jsi nadaná hlavní zpěvačka. Připadá ti, že tvůj talent ostatní dívky inspiruje k lepší a usilovnější práci?“

Nato se začervenám a přitisknu si dlaně na obličej, abych zakryla stoupající ruměnec. Hlavou mi znovu zběsile víří myšlenky. Odpovědi na tyhle otázky jsem trénovala aspoň milionkrát, ale kdykoliv se dostanu před kameru, úplně vytuhnu. Ta světla, moderátoři, vědomí, že mě sledují miliony lidí tam venku. Jako by se mi mozek odpojil od těla a ať to nacvičuju a připravuju se sebevíc, nic už je nedá dohromady. V krku se mi udělá knedlík velikosti golfového míčku. Vidím, že moderátorův úsměv působí stále nuceněji. Kruci. Jak dlouho už čeká, než odpovím? Rychle vyhrknu: „Totiž – já jsem talentovaná.“ Koutkem oka si všimnu, jak po sobě Lizzie a Sumin kouknou a povytáhnou obočí. Do háje. „Počkat, nemyslím nejtalentovanější. Chci říct, totiž, naše skupina – všechna děvčata. My všechny –“

„Podle mě tím Rachel chce říct, že všechny milujeme to, co děláme, a každý den se navzájem inspirujeme,“ vloží se Mina plynně do hovoru. „Jakožto hlavní tanečnice skupiny vím, že jsem se od svého otce hodně naučila ohledně pracovní morálky –“

Utne ji rykot zvonku nad reproduktorem. Kamera se vypne a moderátorův úsměv povadne. Pomaloučku a beze spěchu ze sebe stáhne sako a odhalí tak obrovské skvrny od potu temně kontrastující se saténem v podpaží, zatímco nás devět – některé z nejlepších K-popových cvičenek v DB Entertainment – čeká na zhodnocení našeho výkonu při zkušebním interview. „Rád bych, abyste příští týden působily živěji – pamatujte, že jediný rozdíl mezi cvičenkou a skutečnou K-popovou hvězdou z DB je to, jak moc to chtějí! Eunji…“ Pohlédne na něj s očima vytřeštěnýma strachy. „Kolikrát ti mám říkat, že na zkušební interview žvýkačka nepatří! Ještě jednou a pošlu tě šupem zpátky mezi nováčky.“ Eunji zbledne a svěsí hlavu. „Sumin! Lizzie!“ Prudce zvednou hlavy. „Od vás by to chtělo víc osobnosti! Nikdo nezaplatí dvě stě tisíc wonů za popový koncert plný hvězd, co používají make-up, aby skryly skutečnost, že nedokážou říct nic zajímavého.“ Lizzie vypadá, že se rozbrečí, a Sumininy jasně rudé rty ladí s ruměncem, který jí vykvétá na lících. Nakonec se moderátor otočí ke mně a téměř znuděně praví: „Rachel, už jsme to probírali. Tvůj výkon ve zpěvu a tanci patří mezi nejlepší, jaké jsem kdy viděl, ale to je jen jedna část tvojí práce. Když se mi nedokážeš prodat během zkušebního interview, jak si, prosím tě, povedeš každou noc před obrovskými davy? Čekáme od tebe víc.“ Krátce nám pokývne a pak odkráčí ze zkušebny a vytřepává si přitom z přední kapsy cigaretu.

Téměř steču z té malinké stoličky, na které jsem proseděla uplynulou půlhodinu, a zatímco se pokouším rozmasírovat křeč, kterou mi v pravé noze přivodila těsná lodička, úsměv mi pomalu mizí z tváře. Nic nového. Snaž se víc, Rachel. Musíš před kamerou zrelaxovat, Rachel. K-popové hvězdy musí být za všech okolností rozkošné, výmluvné a dokonalé, Rachel. S bolestným zaskučením se otočím, abych si natáhla conversky. Mina mě ze svého místa počastuje zlobným pohledem.

„Co zase?“ povzdechnu si.

Pozvedne ruku, aby se blýskla dokonalou francouzskou manikúrou. „Osm holek, které ti dělaly nehty? To jako fakt? Nejsme tvoje služky, Rachel.“ Zakoulí očima. A že o tom něco víš, pomyslím si. Ze všech holek v DB je to nejspíš Mina, kdo má k dispozici služebnictvo. Je to nejstarší dcera jedné z nejstarších a nejmocnějších čebolových rodin v Koreji – klanu Choo, kterému se také říká rodina C-MART. Po celé zemi existují tisíce oranžovobílých obchodů řetězce C-MART a prodávají všechno od kimči, Yakultu a čerstvě připravených nudlí s hovězím a zeleninou po svítivě žlutá trička s napodobeninami postaviček firmy Sanrio, chrlícími směšné korejské fráze jako „Tvoje máma je můj křeček“ – a to všechno znamená, že Mina je bohatší než bohatá a taky náramná osina vězící v mém zadku.

„Víš přece, že to ty jsi ten důvod, proč musíme tolik nacvičovat mediální výstupy, ne?“ Zaplanu vztekem. Je to tak. Vím, že je to tak. Ale to neznamená, že to chci slyšet zrovna od Miny. „Můžeš se aspoň snažit odpovídat jako K-popová hvězda, a ne nějaká rádoby hvězdička na pyžamovým večírku? Anebo toho snad po naší chudince korejsko-americké princezničce chceme moc?“

Ztuhnu. Není tajemství, že jsem se narodila a vyrostla v USA (konkrétně v New York City), ale dneska už mě seřval trenér tance, protože jsem ráno přišla o tři minuty pozdě, a teď jsem navíc podělala i to interview, takže nemám na Minu a její manýry náladu. „Nevzpomínám si, že by se tě moderátor vyptával na cokoliv osobního, Mino. Možná nejsi tak zajímavá, jak si myslíš.“

„Nebo možná nepotřebuju trénovat,“ odpoví Mina.

Povzdechnu si. Dnes ráno jsem vynechala snídani a námaha spojená s dohadováním se s Minou vyžaduje aspoň jedno jídlo, ne-li dvě. Otočím se k ní zády a uložím si lodičky do své staré tašky z bílé kůže.

„Copak, takže ty si teď připadáš příliš dobrá, než abys se mnou mluvila? To tě tvoje umma nenaučila, jak se chovat?“ zeptá se Mina.

„Co od ní čekáš?“ řekne Lizzie a zkontroluje si maskaru v zrcátku s monogramem. Pak ho zaklapne a zamračeně na mě pohlédne. „Sladká princeznička Rachel, který maminka nedovolí byť jen vkročit na ubytovnu pro cvičenky. Možná proto si myslí, že nemáme nic lepšího na práci než si navzájem lakovat nehty.“

„Musí to být prima být favoritkou pana Noh,“ praví Eunji s hlasitým povzdechem. „Víš, některý z nás musí fakt tvrdě makat, aby se dostaly tam, kde jsme. Nám šéf DB žádný laskavosti nedělá.“

„Doufám, že si nemyslíš, že jsi jedna z nás,“ obrátí se Sumin prudce na Eunji. „Nevzpomínám si, kdy ses ty naposledy pořádně zapotila.“

„Když už je řeč o pocení, měla by ses maličko osvěžit,“ řekne Eunji a obkrouží prstem ve vzduchu svůj obličej. „Trochu se nám… leskneš.“

„A tvůj nos zase vypadá trochu uměle,“ odsekne Sumin.

„Bolí mě z vás dvou hlava,“ zasténá Lizzie a obrátí se na Minu. „Sunbae, ať jsou zticha!“

Mina se usměje. „Samozřejmě, Lizzie, miláčku. Proč prostě zase nezapneme kameru? To je přiměje sklapnout! Ne, počkat… to vlastně platí jen na Rachel!“

Celá místnost se rozhihňá a já se zardím vzteky a studem. Měla bych něco odseknout, ale neudělám to. Nikdy to nedělám. Ráda předstírám, že je to proto, že si beru k srdci máminu radu – však víte, buď lepší než oni, dbej za všech okolností na morálku, nikdy se nenech zahnat do úzkých, mantry všech těch silných, americky smýšlejících feministek po celém světě –, jenže ten obří knedlík, co se mi znovu zaklínil v krku, ví, že je to lež. Zavážu si tkaničky a vstanu. „Omluvte mě,“ řeknu a vyklouznu z místnosti.

„Ale jistě, omluvíme,“ praví Mina nevinně. Koutkem oka vidím, jak k sobě gestem svolává ostatní holky a něco jim divoce šeptá, až se všem začne šířit po tváři lstivý úsměv.

Tréninkové centrum DB Entertainment vypadá přesně jako všechny ty K-popové hvězdičky, které ze sebe chrlí – je naprosto bez chyby, celý září a nejde od něj odvrátit zrak. Je to prvotřídní nemovitost v srdci čtvrti Cheongdamdong, hlavního města K-popu. V létě se na střešní zahradě scházejí cvičenci na jógu a pilates a bojují o vytoužená místa se slunečníky, aby se vyhnuli třeba jen náznaku skvrn, které by jim mohly naskákat ze sluníčka. Vstupní haly obkládané týkovým dřevem a mramorem zdobí obří fontány s pramenitou vodou dopravovanou letecky přímo z národního parku Seoraksan. Hlavouni z DB tvrdí, že tu ty fontány jsou od toho, aby nám pomohly navodit vnitřní klid, abychom maximálně využili svůj potenciál – ale my všichni víme, jaký je to vtip. Tady žádný vnitřní klid neexistuje.

Obzvlášť, když vám den co den zírá do obličeje ročenka.

Ročenkou (tak se tomu říká, protože většina cvičenců tu nemá šanci mít opravdovou středoškolskou ročenku) nazýváme zeď okolo fontány ve vstupní hale ústředního křídla, zdobenou zarámovanými fotkami každé K-popové hvězdy, která kdy vzešla ze zdejšího výcvikového programu. Jejich dokonalé úsměvy a lesklé vlasy nám mrzkým smrtelníkům z řad cvičenců každý den připomínají, čím chceme být, když kolem chodíme ze třídy do třídy. A přímo uprostřed zdi – na místě, kde se všichni toužíme jednoho dne vidět – je zlatá deska se jmény všech sólových hvězd či skupin stáje DB, které se umístily na špičce soulské hitparády.

Když ji míjím, zastavím se a zahledím se na ni. Oči se mi zamží, když si pročítám jména, která jsem si zapamatovala už před lety. Pyo Yeri, Kwon YoonWoo, Lee Jiyoung… a zatím nejnovější NEXT BOYZ. Cítím, jak se mi povědomým způsobem sevře srdce, tu kombinaci stresu, paniky a dehydratace, vlastní všem K-popovým cvičencům, a vybavím si přitom svůj příšerný výkon při zkušebním interview. Bolestně se nad tou vzpomínkou ušklíbnu, zrychlím a odspěchám k samostatným cvičebnám lemujícím západní stranu budovy.

Chodba je plná náhodně pohozených hraček a kulis užívaných těmi nejlepšími hvězdami na celosvětových turné. Polovina toho nese insignie Electric Flower a Kang Jiny (legendy zlaté plakety a vůdčí představitelky nejlepší dívčí K-popové skupiny za několik posledních let). Debutovaly z prvního místa a už ho nikdy neopustily. Když jsem nastoupila do DB, ty holky jsem uctívala – hlavně Jinu. Teď je obdivuji ještě víc, když vím, čím si musely projít, aby se dostaly tam, kde jsou. Ale část mého já přemýšlí o dívkách, které nechaly za sebou. O těch, které se do skupiny nedostaly.

Budu já ta nahoře, nebo ta, která zůstane ve stínu?

Chodbou vibrují basy, a když nakouknu do jedné ze zkušeben, zahlédnu stážistku druhého ročníku, jak cvičí ikonický tanec „Don‘t Give Up on Love“ od Blue Pearl. Splete rytmus při pohybu rukama ze strany na stranu, zvadne a dovleče se k panelovému reproduktoru, aby píseň pustila znovu od začátku. Jen při pohledu na ni mě bolí celé tělo. Podle potu stékajícího jí z čela na zapálené tváře je zřejmé, že trénuje už celé hodiny – typický den mladé cvičenky. Dojdu až na konec chodby a přejedu prstem po elektronické přihlašovací obrazovce určující dostupnost jednotlivých zkušeben. Pořád ještě je časné sobotní dopoledne, takže doufám, že se mi podaří zamluvit si nějaké odpolední časy, abych mohla zapracovat na svých tanečních krocích, ale… uf. To snad není pravda. Naprosto všechny termíny jsou obsazené.

Zatnu pěsti a cítím, jak mi prudce stoupá teplota. Lizzie se nemýlila – nejsem jako ostatní cvičenky, které tu tráví čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu, zpívají a tančí ve zkušebnách až do čtyř do rána, pak se na chvilku prospí v nedaleké ubytovně a zase vstanou a pustí se do toho všeho znovu, každý den znovu a znovu. Když mě tenkrát poprvé zrekrutovali do DB, máma mi to málem nedovolila. Znamenalo to totiž, že by celá rodina musela opustit New York a přestěhovat se do Soulu, sestra by se musela vzdát své školy a kamarádů a oba rodiče by museli odejít z práce. Kromě toho ale nedokázala pochopit, proč je pro mě K-pop tak důležitý, a v žádném případě nepobírala životní styl cvičenců – ten intenzivní tlak, léta trénování, skandály ohledně plastických operací. A pak, když už jsem mámu usilovně prosila třetí týden, zemřela moje halmoni. Vzpomínám, jak smutná jsem tehdy byla, jak jsme s mámou a Leah proplakaly celé hodiny, a taky jak jsme k halmoni jezdívali na návštěvu, když ještě žila, jak se mnou každé ráno sedávala, zaplétala mi vlasy a u toho mi do ucha šeptala staré pověsti a vyprávěla mi tím svým konejšivým hlasem, jak překrásná, moudrá a náramně bohatá budu, až vyrostu. Máma nám nedovolila jet na pohřeb, abychom nezameškaly školu. Když se pak sama vrátila z Koreje, byla jsem už prakticky rozhodnutá, že na celu tu věc s DB zapomenu, ale k mému překvapení mi umma nabídla dohodu. Přestěhujeme se do Soulu a já budu přes týden chodit do školy a vzdělávat se, abych si udržela možnost jít na vysokou, a každý víkend (počínaje páteční nocí) budu trénovat. (Jednou, před pár lety, jsem se jí zeptala, proč po smrti halmoni změnila názor, ale dostalo se mi jen nicneříkajícího pohledu následovaného rychlým pohlavkem.)

Hlavounům v DB se ta mámina dohoda napřed vůbec nezamlouvala, ale pan Noh se z nějakého důvodu rozhodl, že kvůli mně obejde pravidla. Umma si myslí, že to bylo díky jejímu „postoji silné americké ženy“ (jak tomu říká), ale já vím, že jsem prostě jedna z těch mála šťastných, které se panu Noh doopravdy zamlouvají – jedna z těch mála šťastných, které se rozhodl vyprostit z anonymity, jež cvičence obvykle zahaluje, a věnovat jim zvláštní pozornost. (Ačkoliv v tréninkovém programu znamená zvláštní pozornost akorát další tlak). Stejně to ale bylo něco neslýchaného a zanedlouho už se mi říkalo „princezna Rachel“, nejrozmazlovanější cvičenka v DB, plnokrevná Korejka, jejíž americký pas (a americké manýry a americká nechuť vůči lančmítu…) tvořily mezi mnou a ostatními propast širší než Tichý oceán. I teď, po sedmi letech, ta přezdívka stále žije, a to navzdory tomu, že tu jsem déle než skoro všichni ostatní cvičenci.

Jeden by řekl, že mě budou soudit podle toho, jak tvrdě trénuju. Jak se o víkendech tady v hlavní budově DB dřu až na kost. Jak přes týden spávám denně jen čtyři hodiny, protože trénuju až poté, co dodělám všechny úkoly do školy. Jak jsem ve škole prosila, abych směla samostatně studovat hudbu, protože tak dosáhnu toho, že budu mít každý den na padesát minut hudebnu jen pro sebe, abych se udržela ve formě trénováním stupnic. Jenže místo toho mě soudí podle mých čistých šatů, úhledně učesaných vlasů a skutečnosti, že každou noc spávám ve vlastní posteli.

A to nejhorší? Mají pravdu. Každý z nich do tréninku investuje čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu. Většina z nich žije tady na ubytovně a domů se vrací tak jednou za měsíc (pokud vůbec). Jedí, spí a dýchají K-pop. Ať se na to podíváte jakkoliv, nemůžu s nimi soupeřit. Jenže právě to já musím.

Zaryju si hranu dlaní do čela a pokouším se klidně, vyrovnaně dýchat. Když jsem se přiblížila věku, kdy bych měla debutovat, prosila jsem mámu, aby mě nechala trénovat naplno, ale vždycky mě razantně odmítla. Jak mám mámě vysvětlit, že pro holku, která překročila dvacítku, je skoro nemožné debutovat ve skupině. Jak jí mám vysvětlit, že už jen dvě léta a moje nejlepší roky budou pryč? Už je to skoro sedm let, co prostřednictvím DB debutovala Electric Flower, zrovna před posledním velkým rodinným turné stáje DB. Od té doby žádnou novou dívčí skupinu nepředstavili. Zvěsti, že tak učiní – a brzy –, kolují už měsíce a já si nemůžu dovolit čekat dalších sedm let. Nemůžu si dovolit čekat ani sedm měsíců. To už by pro mě mohlo být pozdě. Debut je to, čemu jsem věnovala veškeré své úsilí, a za žádnou cenu nedopustím, aby mě přeskočili. Ať si umma říká, co chce.

„Rachel!“

Rychle spustím ruce, nasadím příjemně neutrální výraz a v duchu se obrním před dalším výstupem s Minou. Jenže vzápětí vydechnu a usměju se, protože zahlédnu Akari, jak kráčí chodbou směrem ke mně a za zády jí povlává hustý černý ohon.

Akari Masuda se přestěhovala do Soulu s rodiči, když jí bylo deset let, protože její otec, japonský génius přes technologie, dostal nabídku pracovat na Osanské letecké základně. Dostala se do užšího výběru děvčat, která měla začít trénovat u L-star Records, obří J-popové nahrávací společnosti v Tokiu, ale její rodiče nechtěli, aby tam v tak mladém věku zůstala sama. Místo toho její táta zatahal za nitky a dostal ji do programu v DB. Možná je to tím, že obě víme, jaké to je být v Soulu outsiderkou, ale vycházíme spolu už od prvního dne. Není snadné najít si přátele v prostředí, kde se zdá, že spolu všichni neustále soutěží, ale Akari je jedním z mála lidí v DB, kterým můžu doopravdy věřit.

„Kde vězíš?“ zeptá se a plavným pohybem nám provlékne paže. Má přirozenou ladnost tanečnice, však také od čtyř let chodí do baletu.

„Nácvik mediálního vystupování,“ odvětím zlehka. Akari si všimne mých temných kruhů pod očima a zarudlé, opuchlé tváře a jemně mě nasměruje pryč od zkušeben.

„Každopádně jsem tě všude hledala. Bála jsem se, že prošvihneš zdravici nováčků!“

Zarazím se a zasténám. „Ale ne. Prosím, nenuť mě se toho účastnit. Víš, jak to nenávidím.“

„Tak nebo tak, zdravice je tu od toho, aby reprezentovala rodinu, a v DB je rodina na prvním místě,“ zahihňá se Akari a tvář se jí zkroutí do znepokojivě přesné repliky pana Noh, ředitele DB Entertainment – či, jak by sám řekl, hlavy úzce propojené rodiny DB. Ha. Akari zakmitá obočím. „Navíc jsem slyšela, že tam bude občerstvení.“

Při pomyšlení na jídlo mi zakručí v žaludku a já si uvědomím, že jsem dnes ještě nic nejedla. „Tím jsi měla začít,“ řeknu a nechám se odtáhnout chodbou pryč. „Víš přece, že jídlu zdarma nedokážu říct ne.“

„A kdo jo?“ křikne Akari a společně vejdeme do hlavní vstupní haly. Hemží se to tu davy lidí – cvičenci spěchají do hodin a personál do svých kanceláří, kde pracují na přípravách velkého koncertu Electric Flower, který se koná příští víkend v Pusanu. Mineme místní bufet – jediný korporátní bufet v celé Asii, který se pyšní michelinskou hvězdou. Dokonce i mezinárodní superhvězdy jako Joe Jonas a Sophie Turnerová sem přišli jen proto, aby si tu dali něco na zub. Škoda že většina cvičenců a hvězd reprezentovaných DB z toho nic nemá, protože nás každý týden pečlivě váží. Nemůžeme si dovolit, abychom na jevišti přetékali z kostýmů (to myslím sarkasticky).

Aula patří mezi má oblíbená místa areálu, leskne se světlým dřevem a ze stropu visí železné lustry v industriálním stylu. V jejím středu se dramaticky zvedá pódium (samozřejmě proto, aby přesněji odráželo zkušenost na stadionovém koncertu), obklopené sedačkami potaženými červeným plyšem.

Vklouzneme na sedadla v první řadě. Pan Noh už stojí na pódiu a za ním špalír nových cvičenců. Pozoruju ty děti, jak se ošívají a usmívají s natěšenou a nervózní energií, jakou by jiné děti pociťovaly v první školní den. Pan Noh, jako obvykle nevkusně oháknutý od hlavy k patě v Pradě, vypadá jako vždycky – za zrcadlovými brýlemi skrývá přimhouřené, kritické oči, které dokážou vyhmátnout nedostatečně výkonného cvičence na míli daleko, ale dlaně má jemně položené na ramenou nováčků v předem prohraném pokusu působit otcovsky.

Zatímco monotónně vykládá o výzvách čekajících na tuhle čerstvou várku budoucích K-popových hvězd, zabloudím očima ke stolům připraveným u stěny auly. Vidím opulentní bufet v západním stylu – sendviče s prosciuttem a fíky, koblihy s polevou z růžové vody a ovocné talíře přetékající čerstvým mangem a liči. Skupinka DB hlavounů a starších trenérů už u bufetových stolů rozbila tábor a teď se cpou. Zahlédnu mezi nimi povědomý záblesk svítivě růžových vlasů a zamávám na Chung Yujin, hlavní trenérku DB. To Yujin mě objevila, když jsem zpívala „Style“ v noraebangu v Myeongdongu. Bylo mi jedenáct a právě jsme s Leah trávily léto v Soulu u halmoni. Teď je mi osmnáct a Yujin je stále ještě tím, ke komu v DB vzhlížím nejvíc – je moje rádkyně, moje unni. Ale nikdo kromě Akari naši společnou historii nezná a netuší, jak blízké si doopravdy jsme. Yujin vždycky říká, že coby K-popová cvičenka mám beztak dost těžký život (protože se o mě pan Noh zajímá a taky mám jiný rozvrh než ostatní), a ona mi ho nechce dělat ještě těžší tím, že bude všude vykládat, jak si mě oblíbila. Nenápadně mi zamává a předstírá při tom, že je náramně zaujatá nějakým vrásčitým starým hlavounem, který ji popadl za paži a něco jí žvaní do ucha. Zachytí můj pohled na druhém konci auly a neslyšně pohne rty: Pomoc.

Zahihňám se a sklouznu pohledem na velký oranžovobílý nápis nad stolem: Jménem Choo Miny a jejího otce jsme rádi, že vás můžeme přivítat do rodiny DB. Dobrou chuť! Úsměv mi zmizí z tváře. Možná přece jen dokážu odmítnout jídlo zadara.

„Myslím, že mě právě přešla chuť,“ oznámím suše.

Akari sleduje můj pohled až k nápisu. „Ach,“ pronese. Pak se zasměje, aby mi zvedla náladu. „No tak, Mina není tak špatná.“

„Pamatuješ, co se stalo během mojí zdravice?“

Akari se usměje, až se jí v koutku očí udělají vrásky. „No jasně. Tu historku miluju.“

Když jsem prvně přišla do DB coby úplný nováček, neměla jsem tušení, že se během uvítacího ceremoniálu musím starším cvičenkám klanět. Právě jsem vystoupila z letadla z New York City, a přestože oba moji rodiče jsou Korejci, moc jsme doma ve Státech klanění nepěstovali. Bylo to prostě něco, co jsem jako dítě musela dělat jen tehdy, když jsme na Nový rok navštěvovali lidi, se kterými se naši znali z kostela a kterým jsme pokaždé předvedli komplet formální úklonu (a taky se nám to vyplatilo, protože jsme pak od nich každý dostali pěknou nezmačkanou dvacetidolarovku). Myslela jsem, že ten ceremoniál je jen takové uvítání a příležitost setkat se s ostatními cvičenkami. Yujin-unni věděla, že nebudu mít tušení, co dělat, a tak mi pošeptala, že se musím starším cvičenkám uklonit. Tak jsem to udělala – uklonila jsem se postupně každé z těch starších holek stojících v řadě. Ale když jsem došla k Mině, holce stejně staré jako já, prostě jsem jí jen nabídla ruku k potřesení a předpokládala, že je to tak správné (a zdvořilé!). Jenže ona se začala tak šíleně vztekat, že bych ji klidně bývala mohla nakopnout do břicha a plivnout jí do vlasů a vyšlo by to nastejno.

Akari se ujme vyprávění a napodobí Minin prvotřídní hysterák. „Co si o sobě vůbec myslí, kráva jedna?“ zalyká se při tom smíchy. „Že je nějaká superstar, jenom proto, že je z Ameriky? Laskavě se nauč chovat, začátečnice!“ Obrátím oči v sloup při vzpomínce, jak na mě okamžitě běžela žalovat panu Noh a dožadovala se, abych byla potrestána za nedostatek úcty vůči sunbae (doslova kdokoliv zkušenější než vy, dokonce i když je dotyčný stejně starý nebo mladší). Yujin to naštěstí zatrhla. Ale od té doby Mina v podstatě pojala za svůj životní úkol mě zničit.

„Bože. Ta se fakt umí vztekat.“

„Ale stejně ses jí nepoklonila, viď?“ řekne Akari.

„Nějaká prachatá tatínkova holčička mě nedonutí, abych se jí klaněla.“

„Tak se mi líbíš.“ Akari mě poplácá po zádech. „Mladá Rachel by na tebe byla moc pyšná.“ Věnuji jí rychlý úsměv, ale v duchu se mě začíná zmocňovat skleslost. Kdybych se mohla vrátit v čase a věděla, co se sluší, opravdu bych se zachovala stejně? Chci říct, že ano a že bych Minu samozřejmě usadila, ale vlastně netuším, jestli jsem sama k sobě upřímná. Vzpomínám, jak jsem dnes ráno utekla ze zkušebny, jak se vždycky vyhýbám střetům se všemi ostatními cvičenkami – Yujin mi neustále připomíná, abych se nad to povznesla a soustředila se na trénink, a já si tahle její slova v jednom kuse připomínám. Jenže… opravdu by na mě jedenáctiletá Rachel byla pyšná? Nebo by mi vynadala do zbabělců?

Společně s Akari se připojíme k ceremonii na jevišti a čekáme v řadě, zatímco se nové cvičenky klaní těm starším.

„S dovolením,“ utrhne se na nás Lizzie. „Princezna a její poskok si laskavě stoupnou až na konec.“ Děvčata okolo nás šokovaně zalapají po dechu.

Akari stojící po mém boku se k ní prudce otočí. „S dovolením,“ odsekne a se vzteklým výrazem se nakloní k Lizzie, až se téměř dotýkají tvářemi. „My dvě jsme služebně starší než ty. Takže nikam nejdeme.“

Lizzie nervózně zatěká očima k Mině, která nás sleduje se samolibým úsměvem na rtech. Jenže na to nemá co říct – obě vědí, že má Akari pravdu. „To je jedno,“ odfrkne si, zjevně poražená. „Pořád jste cizinky.“ Všechny cvičenky okolo nás zírají a hihňají se. Mám dost.

„Pojď, Akari,“ zamumlám a tváře mi zrůžoví. „Nestojí to za to.“

Podle toho, jak Akari kráčí, je mi jasné, že je vzteky bez sebe – drží se rovně a je ztuhlá –, ale stejně jde se mnou. Nestojí to za to, říkám si. Shazovat se na ceremoniálu pro nováčky je neprofesionální. Nejsem jako Mina.

Raději se vydáme na druhou stranu auly ke stolům s občerstvením. Yujin mě popadne za ruku a pevně stiskne. „Nahoře všechno v pohodě? Vypadalo to… napjatě.“

Nuceně se usměju. „V pohodě. Nemusíš si dělat starosti.“ Mlčky přejdu její skepticky povytažené obočí a popadnu talíř. Roztěkaně sáhnu po sendviči s úmyslem zajíst tu spirálu studu, která se mi začíná odvíjet v žaludku, když tu mi Akari stáhne ruku zpátky a zavrtí hlavou.

„Okurka,“ řekne a ukáže na cedulku.

„Fuj.“ Otřesu se a raději si na talíř naložím sendvič se slaninou a grilovaným sýrem. „Díky. Zachránilas mi život.“

„Od čeho jsou přátelé?“ Usměje se. „Navíc si nikdy nehodlám zopakovat tu příšernou okurkovou katastrofu z roku 2017. Pořád ještě mívám noční můry, zdává se mi, jak po jediném miniaturním soustu okurkového salátu zvracíš po celým bufetu.“

„Já za to nemůžu! Okurky jsou jako běžecký trénink zeleninového světa. Lidi předstírají, že ho mají rádi, protože je to prý zdravé, ale ve skutečnosti je to naprostá hrůza. A v puse po nich zůstává příšerná pachuť. A měli by je zakázat.“

„Pardon, ale nejsou okurky ve skutečnosti ovoce?“ zasměje se Akari a já po ní hodím zmačkaný ubrousek.

Ocitnout se na jakémkoliv tréninku K-popových cvičenců znamená setkat se s některými z těch největších náctiletých talentů na světě – s vynikajícími tanečníky, skvělými zpěváky a samozřejmě prvotřídními klepnami. „Prý si nabarvil vlasy na oranžovo,“ řekne Eunji.

„A nebyla to nějaká obyčejná oranžová, ale přesně ten samej odstín, co dělají na zakázku pro Romea z BigM$ney,“ přidá se cvičenec z prvního ročníku, jemuž je na hlase stále ještě znát puberta.

Zdá se, že vyučování začíná.

Všechny ty drby se samozřejmě soustředí na jediné – Jasona Lee, nejnovější K-popovou hvězdu stáje DB a nejnovější přírůstek na té vysněné ročenkové plaketě, kam se dostal poté, co jeho skupina NEXT BOYZ debutovala na prvním místě žebříčku se singlem „True Love“. Tady v areálu – a vlastně ani kdekoliv jinde v Soulu – člověk neudělal krok, aniž by slyšel jeho zadumaný tenor prozpěvovat o hledání jediné pravé lásky. Pan Noh nikdy nevypadal šťastnější. Jenže teď se prý ten milý, skromný a loajální Jason náramně poštěkal se všemi hlavouny a nikdo neví proč. Usrkávám z plechovky Milkis a jsem ráda, že můžu zapomenout na všechno, co mě dneska potkalo, a poslouchat všechny ty teorie vířící kolem.

„Já slyšela, že prý ukradl nějakou desku ze sbírky pana Noh,“ zašeptá třetí hlas skrytý za husté lokny rudohnědé barvy.

„Náš andílek? A krást? To teda ani omylem!“

„A všiml by si toho pan Noh vůbec? Vždyť má těch desek asi tisícovku, ne?“

„To jako myslíš vážně? Vždyť je těmi deskami úplně posedlý.“

„A co je komu po tom, jestli krade? Stejně je až moc roztomilej, než aby ho vyrazili.“ Několik cvičenek ihned začne souhlasně přikyvovat.

Já jen nevěřícně vrtím hlavou. Ukradené desky a obarvené vlasy? To je to nejhorší, na co se místní klepny zmůžou? Když před několika měsíci uprostřed tréninkového cyklu zničehonic vyhodili mladou cvičenku Suzy Choi, okamžitě se rozšířily fámy, že měla problémy s drogami a že dlužila tisíce dolarů svým dealerům, kteří ji prodali do jedné z těch kambodžských restaurací specializovaných na severokorejské jídlo. (Na druhou stranu, Akari tvrdila, že Suzy viděla vést se za ruku s nějakým hezkým klukem, ale já tomu nevěřím. Suzy by nikdy neporušila želené pravidlo DB zapovídající veškeré randění – v zábavním průmyslu je nezákonná konzumace drog pravděpodobnější než nezákonný přítel.) A někdy vloni měli máma i táta o víkendu práci, a tak mě poprosili, abych s sebou vzala Leah na trénink. Okamžitě se rozneslo, že je ve skutečnosti moje nemanželská dcera, o kterou se přes týden starám, a proto netrénuju podle stejného rozvrhu jako ostatní, a teprve před nedávnem se na to konečně zapomnělo. Skutečnost, že jsem jen o pět let starší než ona, zjevně nikoho nezajímala.

„Místo toho drbání bychom se raději měli soustředit na trénink,“ praví Mina spořádaně, vstane a protáhne se, přičemž krátce pohlédne na pana Noh. Odolám pokušení zakoulet očima. Průhlednější už být nemůže, co?

Vtom se Mina zaměří na mě. Zvolna vykročí mým směrem a zářivě se usměje na talíř, který držím v rukách. „Rachel. Je mi líto, že ses nemohla zúčastnit uvítacího ceremoniálu. Asi je lepší nechat to těm, kdo vědí, co dělají, nemyslíš? Ale doufám, že si užíváš jídlo.“

A je to. Už mám Miny pro dnešek dost. „Ano,“ odvětím zvesela, vezmu si z talíře plátek slaniny a ukousnu si, až to křupne. „Mám štěstí, že jsem přirozeně tak štíhlá, že si nemusím dávat pozor na to, co jím.“ Dlouze se zahledím na její talíř naložený loupaným celerem a plátky dotori-muk. Skupinka mladých cvičenců se k nám otočí, všichni zírají a hihňají se.

Mina zúží oči vzteky a překvapením – není zvyklá, abych se bránila. Nepochybně mi to pak dá sežrat. Zvedne hlas o několik decibelů: „Jestli máte s Akari dneska večer čas, zapojte se do našeho pěveckého tréninku na ubytovně. Pořádáme ho každý sobotní večer a já bych nerada, abyste snad za ostatními zaostaly.“

Na ubytovně. Jo, jasně. To mi umma nikdy nedovolí a Mina to ví.

Než stihnu odpovědět, přistoupí k nám pan Noh. Minin hlasitý projev se očividně vyplatil. Aspoň k něčemu jí ty hodiny zpěvu navíc jsou – ta holka přesně ví, jak vyslat hlas.

„Copak to slyším o večerním pěveckém tréninku?“ Přejede očima po naší skupince a nakonec se zastaví pohledem u mě. „Rachel, to byl tvůj nápad?“ otáže se s úsměvem. „Však jsi naše nejzapálenější cvičenka!“ Upřeně na mě hledí a všichni ostatní cvičenci zmlknou a narovnají se, jak nejlépe umí, ostražití a připravení kdykoliv odpovědět a udělat dojem.

Mina stojící vedle šílí vzteky, že si pan Noh zase vybral mě. Přinutím se k úsměvu a otevřu pusu, abych odpověděla, ale Mina mě na poslední chvíli předběhne. „Já tam budu, pane Noh!“ vyhrkne tak hlasitě, že div nekřičí, a z talíře jí odlétne pár kousků celeru.

Pan Noh vytřeští oči, ale rychle se vzpamatuje. „Skvělý přístup. Dobrá práce, slečno… ehm…“

„Choo. Choo Mina. Můj otec je Choo Minhee…“ Mině se do tváře promítne zklamání. „Jste staří přátelé…“

„No jistě, jistě, samozřejmě, Minheeho dcera!“ Pan Noh se zasměje a na očích je mu znát úleva. „Díky, že ses připomněla.“

Mina se široce usměje. „To já děkuju vám, pane Noh,“ culí se. „Plánujete se někdy brzy sejít? Otec pořád říká, jak moc si užil vaši společnost na výročním večírku naší korporace…“

„Ano, ano, musím mu zavolat.“ Znovu se zasměje a pak obrátí pozornost zpátky ke mně. „Máš úžasný vkus na kamarádky, Rachel! Ty a Mina jdete ostatním starším cvičencům skvělým příkladem. Všichni byste měli dát tomuhle večernímu tréninku tu nejvyšší prioritu.“ Pan Noh se mi upřeně zahledí od očí a já spatřím v jeho brýlích svůj odraz. „Zvláště ti, kdo si přejí brzy debutovat.“

V břiše mi vypukne požár, ale ani se nezachvěju. Cítím, že mi Minin nafoukaný pohled vypaluje díru do spánku, ale jen znovu usrknu Milkis a usměju se.

„Počítejte se mnou,“ řeknu. Pan Noh souhlasně přikývne a já pozvednu plechovku, jako bych si s ním chtěla připít. Na rodinu a na totální průser. „Nemůžu se dočkat.“

Dva

Pot mi stéká po tváři. Rozmachuju se k dalšímu úderu do prohýbajícího se boxovacího pytle visícího přede mnou. Buch. Minin samolibý úsměv. Třísk. Mámina přísná pravidla. Prásk. Já, když utíkám před všema těma holkama z mediálního tréninku, místo abych se sama za sebe postavila. Uf. Všechno to zmlátím na jednu hromadu, všechno, co mě štve, každého, kdo mi stojí v cestě – dokonce i sebe.

Sázím jednu ránu za druhou a appa, který mi drží boxovací pytel, pokaždé zaheká. „Ty ke mně hodně vzhlížíš, co?“ pronese.

„Proč to říkáš?“ zeptám se a námahou přerývaně dýchám.

„Zjevně se snažíš kráčet v mých stopách.“ Uchechtne se. Appa je bývalý profesionální boxer. „Proč by moje sedmnáctiletá dcera jinak trápila tenhle boxovací pytel?“

„Osmnáctiletá, appo. V Koreji je mi osmnáct.“ V Koreji se to totiž počítá tak, že je člověk v den narození starý už celý jeden rok, a tudíž jsem tu o rok starší než ve Státech. O rok blíž tomu, aby moje nejlepší léta minula. O rok blíž tomu, abych byla na debut příliš stará. Znovu udeřím do pytle.

„Promiň, dcero,“ odvětí appa s povzdechem.

Uštědřím pytli poslední ránu a těžce oddechujíc ustoupím o několik kroků. Culík se mi potem přilepil k zátylku. Kdybych teď byla v DB, styděla bych se – trenéři totiž nesnášejí, když se cvičenci potí, dokonce i po hodinách tréninku, a říkají, že zpocení vypadáme neprofesionálně a nedbale. Navíc většina holek trénuje nalíčená a rozteklá řasenka nikdy nevypadá dobře. Ale v boxerské tělocvičně se v potu vyžívám. Mám pak pocit, že jsem právě někomu nakopala zadek, třebaže jen imaginární.

Appa se na mě zamyšleně podívá. „Je všechno v pořádku?“

Kývne hlavou směrem k protější straně tělocvičny, kde v helmě a rukavicích trénuje Akari s mými kamarádkami ze školy, dvojčaty Cho. Občas se mnou zajdou do naší rodinné boxerské tělocvičny. Appa nám vypráví historky o své dávné slávě a my si zatím dáváme svou dávku kardia.

„Fajn,“ řeknu. I když je appa v pohodě, vím, že ať už mu o svém životě K-popové cvičenky řeknu cokoliv, nakonec se to dostane k ummě. Ne že by appa nedokázal udržet tajemství. Ve skutečnosti vím, že před ummou také jedno skrývá, a pěkně velké. „A jak jde škola?“

Rozhlédne se kolem, jako by se snad umma schovávala někde za boxovacím pytlem. Ale kromě mě a mých kamarádů je tělocvična prázdná. Jako obvykle. „V pohodě.“ Odkašle si. „Zatím jsi o tom matce ani Leah nic neřekla, viď?“

Zavrtím hlavou. To, že appa chodí tajně po nocích studovat práva, vím jen proto, že jsem během jedné ze svých návštěv zahlédla v jeho kanceláři ležet učebnici. Když jsem se ho na to zeptala, zrozpačitěl a pokoušel se mi namluvit, že si ji čte jen tak pro zábavu. Nakonec se ale zlomil a řekl mi pravdu, ovšem přiměl mě přísahat, že to neprozradím ummě ani Leah. „Neřekla. Ale už je to jak dlouho, dva roky? Nemyslíš, že je na čase, aby ses jim o tom zmínil? Vždyť budeš co nevidět promovat!“

„Nechci, aby si zbytečně dělaly naděje,“ odpoví, stejně jako mi odpověděl tehdy. „Všichni víme, že si tělocvična nevede moc dobře. Není to jako dřív…“ Odmlčí se a já přemýšlím o tom, jak se nám tenkrát v New Yorku žilo. Appa byl celkem slavný ještě z doby, kdy býval profesionálním boxerem, a v boxerské tělocvičně, kterou vedl v naší čtvrti ve West Village, se to vždycky hemžilo lidmi. Umma už byla blízko definitivě coby profesorka anglické literatury na Newyorské univerzitě. Všichni měli co dělat, ale stejně jsme všichni čtyři byli pořád pohromadě. Po škole jsme s Leah sedávaly v zadních lavicích v ummině třídě, vybarvovaly si omalovánky a dělaly domácí úkoly. O víkendech jsme běhaly po tátově tělocvičně a nosily všem boxerům kelímky s vodou a ručníky, a umma pomáhala v kanceláři, sestavovala rozvrhy a přijímala zásilky. Potom jsme šli všichni na zmrzlinu a vzali Leah do Washington Square Parku, aby se mohla podívat na toho chlápka, co dělá obří mýdlové bubliny.

Jenže teď je všechno jinak. Umma pracuje dvakrát víc, aby jednou dostala tu definitivu, což ovšem může trvat ještě celé roky. Leah tráví každý den po škole celé hodiny sama, zatímco rodiče pracují a já dělám domácí úkoly nebo se snažím stíhat trénink. A tátova tělocvična… Vlastně ji koupil asi rok po tom, co jsme se přestěhovali do Soulu, ale nikdy se jí moc nedařilo. Některé týdny do ní chodíme jen já a moji kamarádi.

Už potřetí mám dneska knedlík v krku. Vím, že má appa radost, že trénuju na K-popovou hvězdu, ale stejně si připadám provinile kvůli snům, kterých se musel vzdát, abych já mohla jít za těmi svými. Appa zavrtí hlavou a slabě se pousměje. „Tuhle tělocvičnu zbožňuju, ale tebe a Leah a ummu ještě daleko víc. Vy tři jste teď pro mě nejdůležitější, a když se dám na práva, získáme aspoň nějakou finanční stabilitu. Ale… prostě je nechci zklamat. Hlavně Leah. Víš přece, že se vždycky nadchne pro každou maličkost. Ještě chvilku počkáme a uvidíme, jestli mám vůbec šanci uspět.“

Chápavě přikývnu. Pomyšlení, že zklamu rodinu – ty, kdo se vzdali tolika věcí, jen abych mohla trénovat v DB a stát se hvězdou –, mě neustále pronásleduje. Ale právě proto mi nejde o to, zda vůbec, ale kdy. Nemám jinou možnost než uspět.

„Dost toho taťkovskýho povídání,“ řekne appa ve snaze udržet nezávazný tón. „Běž se pobavit s kamarádkama.“