Virginia Woolfová Plavba

Přeložila Zuzana Mayerová

THE VOYAGE OUT

Translation © Zuzana Mayerová, 2023

ISBN 978-80-207-2161-7

Obsah

- Kapitola I

- Kapitola II

- Kapitola III

- Kapitola IV

- Kapitola V

- Kapitola VI

- Kapitola VII

- Kapitola VIII

- Kapitola IX

- Kapitola X

- Kapitola XI

- Kapitola XII

- Kapitola XIII

- Kapitola XIV

- Kapitola XV

- Kapitola XVI

- Kapitola XVII

- Kapitola XVIII

- Kapitola XIX

- Kapitola XX

- Kapitola XXI

- Kapitola XXII

- Kapitola XXIII

- Kapitola XXIV

- Kapitola XXV

- Kapitola XXVI

- Kapitola XXVII

KAPITOLA I

Ulice vedoucí ze Strandu na nábřeží jsou tak úzké, že po nich jen stěží mohou kráčet dva lidé vedle sebe. Pokud to přece jenom někteří zkusí, úředníci advokátních kanceláří před nimi budou akrobatickými skoky uhýbat do bláta a mladým písařkám nezbude než kličkovat takové dvojici v patách. V londýnských ulicích se nehledí na krásu a každá výstřednost je po zásluze ztrestána; tady se nevyplácí být vysoký, mít na sobě dlouhý modrý plášť nebo příliš energicky máchat levou rukou.

Jednoho odpoledne na začátku října, když doprava v ulicích začínala houstnout, šel podél obrubníku vysoký muž s dámou přidržující se jeho paže. Na záda jim dopadaly hněvivé pohledy; malé rozčilené postavy – ve srovnání se zmíněnou dvojicí byli všichni ostatní malí – vyzdobené plnicími pery a ověšené balíčky, obyčejní lidé spěchající do práce, kde pobírají týdenní plat, takže mají důvod dívat se nepřátelsky na vysokého pana Ambrose a modrý plášť paní Ambroseové. Ti však jakoby se zvláštním kouzlem nacházeli mimo dosah zášti a nevraživosti okolí. V případě pana Ambrose se z jeho pohybujících se rtů dalo soudit, že ho chrání zamyšlení; u jeho choti pak kamenný pohled upřený kamsi nad hlavy kolemjdoucích vypovídal o smutku. Jedině pohrdání všemi kolem jí bránilo dát průchod slzám, náhodné doteky těl kolemjdoucích jí očividně působily bolest. Pár minut odevzdaně sledovala rušnou dopravu, pak zatahala manžela za rukáv a společně vykročili mezi ujíždějící automobily. Když stanuli v bezpečí na protějším chodníku, zlehka vymanila paži a současně povolila sevřené rty, takže se jí lehce zatřásly, a vzápětí se jí po tvářích začaly koulet slzy. Opřela se lokty o zábradlí a skryla obličej před zvědavými pohledy. Manžel se ji pokusil utěšit; pohladil ji po rameni, ona však nedala nijak najevo, že by jeho snahu ocenila, a protože mu bylo trapné nečinně postávat vedle zármutku většího, než jaký sám pociťoval, otočil se a s rukama za zády zamířil po ulici na opačnou stranu.

Na nábřeží jsou na několika místech v zábradlí výklenky připomínající kazatelnu, jenže místo kněží v nich postávají chlapci, kteří odsud spouštějí do řeky vlasce, házejí do vody kamínky nebo nechávají po hladině plynout útržky papíru jako loďky. Jejich bystrozraku neunikne nic neobvyklého a pan Ambrose procházející kolem patrně vypadal hodně podivně; nejdrzejší z uličníků za ním křikl: „Modrovous!“ Aby je snad nenapadlo posmívat se jeho manželce, pohrozil jim pan Ambrose holí, načež kluci usoudili, že je vlastně spíš k smíchu, a místo jednoho na něj začali sborem pokřikovat čtyři. „Modrovous!“

Paní Ambroseová stála u zábradlí zcela nehybně až nepřirozeně dlouho, přesto ji chlapci nechali na pokoji. Z nábřeží u Waterloo Bridge se vždycky někdo dívá na řeku; když je odpoledne hezky, postávají tu dvojice zabrané do hovoru i půl hodiny; většinou se tu lidé na procházce zastaví jen na chvíli, a poté co porovnají dnešní dojmy s minulými a prohodí pár vět, pokračují v chůzi. Domy, kostely a hotely ve Westminsteru občas připomínají panoráma Cařihradu v mlze; někdy je řeka sytě modrofialová, někdy blátivě hnědá, někdy se modře třpytí jako moře. Vždycky stojí za to podívat se dolů a sledovat, co se na řece děje. Nehybná dáma se však nedívala dolů ani nahoru; za celou dobu neviděla nic než lesklou kulatou skvrnu, kterou proud zvolna unášel dál, a uprostřed té skvrny plulo stéblo slámy. Stéblo i skvrna znovu a znovu proplouvaly za chvějivou clonou velké vytrysknuvší slzy, která se naplnila, uzrála a skanula do řeky. Náhle jí do ucha zaznělo

Při devíti bozích přísahal

Lars Porsena z Clusium,

a pak o něco tišeji, jako kdyby mluvčí šel dál –

Víc bezpráví nemá trpěti

Tarquina veliký dům!

Věděla, že se musí vzchopit, teď však nedokázala ovládnout pláč. S obličejem v dlaních se rozeštkala ještě usedavěji než předtím, ramena se jí zvedala a klesala v pravidelných záchvěvech. Takhle ji manžel spatřil, když se u lesklé sochy sfingy srazil s prodavačem pohlednic a ohlédl se; verše okamžitě utichly. Vrátil se a položil jí ruku na rameno: „Má drahá.“ Jeho hlas zněl prosebně. Ona však odvrátila tvář, skoro jako by řekla: „To nemůžeš pochopit.“

Zůstal stát vedle ní, a tak si přece jen musela otřít oči a pozvednout zrak až na úroveň továrních komínů na protějším břehu. Současně viděla i oblouky mostu a na něm povozy projíždějící v řadě jako plechová zvířata na střelnici. Dívala se na ně prázdným pohledem, i to ji však samozřejmě nakonec donutilo přestat plakat a vykročit dál.

„Radši bych šla pěšky,“ řekla, když manžel mávl na drožku, v níž už seděli dva muži v oblecích.

Chůze ji vytrhla ze strnulosti. Rychle jedoucí automobily podobající se spíš měsíčním pavoukům než pozemským objektům, rachotící žebřiňáky, cinkající kočáry a malé černé bryčky, to vše ji přimělo přemýšlet o tom, v jakém světě žije. Někde tam nad věžičkami, k nimž stoupal špičatý sloupec dýmu, se teď po ní ptaly její děti a dostávalo se jim chlácholivé odpovědi. Uprostřed změti ulic, náměstí a veřejných budov, které ji od nich dělily, si uvědomovala, jak málo Londýn usiluje o to, aby si ho zamilovala, přestože třicet ze svých čtyřiceti let prožila v jeho ulicích. Uměla poznat, co jsou zač lidé, které zde potkávala: bohatí, kteří si v tuto hodinu vyměňovali zdvořilostní návštěvy; škrobení úředníci spěchající rovnou cestou do kanceláře; a také chudí, nešťastní a právem plní zloby. Podvečerní mlhou dosud prosvítalo slunce, už teď se však starci a stařeny v chatrných šatech ukládali na lavičkách k spánku. Když se člověk vzdal snahy vidět krásu obklopující vše kolem, zůstala jen holá kostra.

Začalo drobně pršet a paní Ambroseová ještě víc posmutněla; lhostejně vnímala podivné názvy podivných firem na kolemjedoucích nákladních vozech – Sprules, Výroba dřevěných pilin, Grabb: ani kousek starého papíru nazmar! – a připadaly jí hloupé jako špatný vtip; milenecké páry ukrývající se pod jedním kabátem na ni působily vulgárně, vyžile; květinářky, které jindy pokládala za příjemnou společnost a ráda si s nimi povídala, připomínaly zmoklé slepice a červené, žluté a modré květy s poupaty namačkanými k sobě byly povadlé a matné. Její manžel kráčel rychle a rázně a volnou rukou rytmicky pošvihával ve vzduchu; nebyl žádný Viking ani chudák Nelson; rackové mu překazili písničku.

„Ridley, nezastavíme si drožku? Nezastavíme si drožku, Ridley?“

Musela na něj skoro křičet, šel už o velký kus napřed.

V drožce projíždějící pravidelným klusem stále stejnou ulicí brzy opustili West End a pokračovali dál Londýnem. Město jí připomínalo velkou továrnu, kde lidé neustále něco vyrábějí, a West End s elektrickým osvětlením, velkými prosklenými žlutě zářícími výlohami a úhlednými domy, s ulicemi plnými živých lidiček spěchajících po chodnících nebo uhánějících v drožkách a automobilech po silnici jako by byl hotový výrobek. Vlastně jen velmi malý produkt tak obrovské továrny. Bůhví proč ji napadlo srovnání s malým zlatým střapečkem na lemu velkého černého pláště.

Nepotkávali už žádné kočáry a drožky, jen nákladní automobily a povozy, a rovněž mezi lidmi, které viděla na chodníku, nebyli žádní gentlemani a dámy, takže nakonec usoudila, že je vlastně normální být chudý a Londýn je v podstatě městem chudiny. Toto zjištění ji poněkud vyvedlo z míry, a protože si zároveň uvědomila, že celý život vlastně jen krouží kolem Piccadilly Circus, velice se jí ulevilo, když zahlédla budovu londýnské rady pro večerní vzdělávání dospělých.

„Bože, jak je tady všechno ošklivé!“ zvolal její manžel. „Ubožáci!“

Stesk po dětech, soucit s chudými a drobný déšť se v mysli jeho ženy spojily v zející nezhojenou ránu.

V tu chvíli drožka zastavila, protože o kus dál už by hrozilo, že ji okolní vozy rozmáčknou jako vaječnou skořápku. Široké nábřeží, kam se kdysi vešly dělové koule i celé oddíly vojáků, se zúžilo do těsné uličky s hrbolatým dlážděním prosycené pachem sladu a oleje a ucpané řadami vozidel. Zatímco pan Ambrose si na vývěskách nalepených na cihlové zdi četl jízdní řády lodí odplouvajících do Skotska, jeho žena se pokoušela zjistit podrobnosti o jejich parníku. Ze světa povozů s žoky zboží, které se napůl ztrácely v jemné žluté mlze, se jim nedostalo žádné pomoci ani pozornosti. Byl to skoro zázrak, když se jich ujal starý muž, který uhodl jejich nesnáze a nabídl se, že je na své veslici kotvící dole pod schody k jejich lodi odveze. Po jistém váhání přijali, usadili se v loďce a zanedlouho už se pohupovali na hladině; Londýn se za jejich zády scvrkl na dvě siluety budov na obou březích řeky, čtvercové i obdélníkové domy tu stály v řadách jako kostičky dětské stavebnice.

Řeka s hladinou odrážející neklidné žluté světlo plynula s velikou silou; široké nákladní lodě v doprovodu vlečných člunů se sunuly vpřed, všude kolem se míhaly policejní hlídky; nad vodou se proháněl vítr. Otevřená veslice, ve které seděli, se zmítala a poskakovala na vlnách napříč rušnou lodní dopravou. Uprostřed řeky složil starý muž ruce na vesla a nechal proud plynout kolem; kdysi, poznamenal, převážel na své loďce mnoho cestujících, dnes jeho služby potřebuje jen málokdo. Zdálo se, že vzpomíná na dávné doby, kdy jeho lodička čekající na kotvě v rákosí převážela něžné nožky na travnaté louky v Rotherhithe.

„Dnes se všude stavějí mosty,“ ukázal na obludnou siluetu Tower Bridge. Helen si smutně prohlížela muže, který neustále zvětšoval vodní plochu dělící ji od jejích dětí. Smutně pohlédla i na loď, k níž se blížili – kotvila uprostřed proudu a teď už mohli přečíst i nezřetelné jméno: Euphrosyne.

V houstnoucím soumraku se jen velmi nezřetelně jevily obrysy lanoví, stožárů a tmavé vlajky, kterou vítr rozvinul do třepotavého čtverce.

Pramice se přiblížila k boku parníku; starý převozník složil vesla a znovu ukázal nahoru se slovy, že tuto vlajku vytahují na stožár všechny lodě světa v den vyplutí. Pro jeho cestující byl modrý čtverec zlověstným znamením a tato chvíle příležitostí k různým předtuchám, přesto oba vstali, posbírali si své věci a vystoupili na palubu.

V salónu uvnitř lodi už na svého strýce a tetu nervózně čekala dcera kapitána, čtyřiadvacetiletá Rachel Vinraceová. Nervózní byla jednak proto, že ačkoli byli příbuzní, téměř se na Ambroseovy nepamatovala, za další byli o dost starší než ona, a konečně proto, že jako dcera svého otce musela být připravena dělat jim během plavby společnost. Těšila se na ně asi tak, jak se civilizovaní lidé obvykle těší na setkání s jinými civilizovanými lidmi, kteří mohou být zdrojem nějakého potenciálního tělesného nepohodlí – něco jako těsné boty nebo studený průvan. Už předem byla proti nim nepřirozeně zaujatá. Právě na stole rovnala vidličky, aby přesně lícovaly s noži, když zaslechla nespokojený mužský hlas:

„Večer se na těch schodech člověk může zřítit po hlavě dolů,“ a ženský hlas dodal: „a zlomit si vaz.“

S těmi slovy stanula paní Ambroseová ve dveřích. Vysoká, s velkýma očima, zahalená v rudém šálu vypadala velmi romanticky a krásně, ačkoli nepůsobila zvlášť sympatickým dojmem; přímým pohledem zkoumavě měřila vše kolem. Její obličej byl jemnější a laskavější než obličej typické Řekyně; současně však mnohem výraznější než tvář průměrně hezké Angličanky.

„Ach, Rachel, ráda tě vidím,“ řekla a stiskla své neteři ruku.

„Jak se daří, děvenko?“ zeptal se pan Ambrose a trochu se sklonil, aby ho mohla políbit na čelo. Jeho hubená, šlachovitá postava a velká hlava s nápadnými rysy a upřímným pohledem pronikavých očí zapůsobila na Rachel od prvního okamžiku příjemně.

„Zavolejte pana Peppera,“ poručila sluhovi. Manželé Ambroseovi usedli ke stolu, jejich neteř se posadila naproti.

„Otec mě požádal, abych se vás ujala,“ řekla. „Musí dohlédnout na posádku… Znáte se s panem Pepperem?“

Do místnosti vklouzl malý mužíček. Byl shrbený, jako bývají stromy, které ohýbá vichřice k jedné straně. Kývl na pana Ambrose a potřásl si rukou s Helen.

„Nesnáším průvan,“ prohlásil a vyhrnul si límec kabátu.

„Pořád vás trápí revma?“ zeptala se Helen. Její hlas zněl tlumeně a vemlouvavě, ačkoli působila lehce nepřítomně, protože dosud měla před očima pohled na město a řeku.

„Revmatu se člověk jen tak nezbaví,“ odpověděl Pepper. „Částečně to závisí na počasí, i když ne tolik, jak si lidé obvykle myslí.“

„Každopádně se na to neumírá,“ poznamenala Helen.

„Obecně vzato ne,“ přisvědčil.

„Dáš si polévku, strýčku?“obrátila se Rachel na pana Ambrose.

„Děkuji, děvenko,“ podal jí talíř a přitom si hlasitě povzdechl: „Není moc podobná své matce.“ Helen bohužel nestačila včas ťuknout sklenicí do stolu, aby jeho slova Rachel neslyšela a nemusela se do krve začervenat rozpaky.

„Jak ti sloužící zacházejí s květinami!“ poznamenala Helen rychle. Přitáhla si k sobě zelenou vázu s vlnitým okrajem a začala z ní vytahovat drobné chryzantémy, které opatrně kladla na ubrus do vyrovnané řádky.

Společnost se odmlčela.

„Ty jsi znal Jenkinsona, viď?“ obrátil se Pepper přes stůl na Ridleyho Ambrose.

„Jenkinsona z Peterhouse v Cambridgi?“

„Zemřel,“ řekl Pepper.

„To je smutné! – znával jsem ho – už je to spousta let,“ řekl Ridley. „Náš hrdina z převržené loďky, vzpomínáš? Divný pavouk. Oženil se s mladou dcerou trafikanta a odstěhovali se na venkov – pak už jsem o něm neslyšel.“

„Pití a drogy,“ odpověděl Pepper stručně a zachmuřil se. „Zanechal po sobě nedokončený komentář. Prý je to zoufalá slátanina.“

„Byl to mimořádně nadaný chlapík,“ řekl Ridley.

„Jeho úvod k Jellabymu pořád platí,“ pokračoval Pepper, „což je docela pozoruhodné, když si uvědomíš, jak učebnice zastarávají.“

„Měl nějakou teorii o pohybu planet, jestli se nepletu,“ zamyslel se Ridley.

„A nepochybně taky o kolečko víc,“ potřásl hlavou Pepper.

V té chvíli se stůl zachvěl a venku zablesklo světlo. Současně s tím opakovaně zazněl pronikavý zvuk elektrického zvonku.

„Vyplouváme,“ konstatoval Ridley.

Pod podlahou jako by proběhla lehká, ale zřetelná vlna; na chvíli utichla a vzápětí ji následovala další, zřetelnější. Za oknem nezakrytým záclonou míjela světla. Loď vydala hlasitý melancholický sten.

„Vyplouváme!“ zvolal Pepper. Zvenku zazněla stejně chmurná odpověď ostatních lodí na řece. Zřetelně slyšeli šplouchání a sykot vody a paroloď se těžce rozkymácela ze strany na stranu, takže stevard, který přinesl talíře a pak šel zatáhnout záclonu, jen stěží udržoval rovnováhu. Společnost se odmlčela.

„A co ten druhý Jenkinson – jste pořád ve styku?“ zeptal se Ambrose Peppera.

„Jak to obvykle bývá,“ odpověděl Pepper. „Jednou do roka se sejdeme. Letos mu bohužel zemřela žena, takže to setkání bylo pochopitelně neveselé.“

„To je smutné,“ přisvědčil Ridley.

„Teď se mu stará o domácnost neprovdaná dcera, ale znáš to, v jeho věku už to nikdy nebude dobré.“

Oba pánové moudře pokývali hlavou a dál si krájeli jablko.

„Prý napsal nějakou knihu?“ zeptal se Ridley.

„Chtěl napsat, ale nikdy nenapíše,“ odpověděl Pepper rozhořčeně, až se na něj obě ženy podívaly.

„Nikdy ji nenapíše, protože ji místo něj napsal někdo jiný,“ dodal mužíček se značnou dávkou jízlivosti. „Tak to končí, když se věci pořád odkládají a místo toho se sbírají zkameněliny a budují normanské klenby na prasečím chlívku.“

„Musím se přiznat, že pro to mám pochopení,“ povzdechl si Ridley. „Soucítím s lidmi, kteří nejsou schopni začít.“

„… všechno, co za celý život nashromáždil, přišlo vniveč,“ pokračoval Pepper. „A nashromáždil toho tolik, že by se to nevešlo do stodoly.“

„Jen málokteří z nás se této neřesti vyvarují,“ poznamenal Ridley. „Přítel Miles publikoval novou práci právě dnes.“

Pepper se opět jízlivě uchechtl. „Podle mých propočtů,“ řekl, „vydává dva a půl svazku ročně, což s přihlédnutím k letům stráveným v kolébce vypovídá o úctyhodné píli.“

„Nakonec opravdu došlo na slova našeho starého profesora,“ řekl Ridley.

„Tak to chodí,“ řekl Pepper. „Vzpomínáš si na Bruceovu sbírku? – ta se ovšem publikovat nedá.“

„To jistě ne,“ přisvědčil Ridley významně. „Na teologa byl pozoruhodně – odvážný.“

„Třeba v Neville’s Row?“ zavzpomínal Pepper.

„Přesně!“ souhlasil Ridley.

Obě dámy, jak se na příslušnice slabšího pohlaví sluší, byly dokonale vyškoleny v umění pobízet muže k hovoru, aniž by samy naslouchaly, a přitom si v duchu přemýšlet – třeba o tom, jak vychovávat děti, nebo proč v opeře houkají lodní sirény – a nedat na sobě nic znát. Přesto Helen zarazilo, že je Rachel v roli hostitelky až příliš tichá, snad by mohla aspoň něco dělat rukama.

„Co kdybychom –?“ řekla konečně a obě vstaly, což rozmlouvající pány poněkud překvapilo, protože se buď domnívali, že je poslouchají, nebo na své společnice úplně zapomněli.

„Je to tak, o starých časech by se daly vyprávět všelijaké historky,“ slyšely ještě Ridleyho, než se znovu usadil do křesla. A když se mezi dveřmi ohlédly, viděly Peppera, který vypadal, jako by si najednou rozepnul oblek a stal se z něj rozverný a škodolibý starý opičák.

Helen a Rachel si uvázaly na hlavu šátek a vyšly na palubu. Pluli teď stálou rychlostí po proudu, míjeli temné siluety kotvících plavidel a Londýn se stal rojem světel pod baldachýnem bledě žluté mlhy. Viděly světla velkých divadel i luceren lemujících dlouhé ulice, světla z velkých čtverců vypovídajících o útulných domovech, světla vznášející se vysoko ve vzduchu. Světla lamp, které nikdy nezahalí temnota, tak jako je nehalila celé stovky let. Bylo to skoro děsivé, jak celé město zářilo napořád na jednom jediném místě; děsivé přinejmenším pro lidi vydávající se za dobrodružstvím na moře a vnímající je jako ohraničený pahorek, věčně spalovaný, navždy zjizvený. Z paluby lodi se velkoměsto jevilo jako přikrčený zbabělý mrzák, ustrašený zápecník.

Stály vedle sebe a nakláněly se přes zábradlí. „Není ti zima?“ zeptala se Helen a Rachel odpověděla: „Ne… Je to taková krása!“ dodala po chvíli. Viděly toho jen velmi málo – tu a tam stožár, stín říčního břehu, řadu jasně osvětlených oken. Loď se statečně prodírala proti větru.

„Fouká – pořádně fouká!“ lapala Rachel po dechu, slova jí vázla v hrdle. Helen po jejím boku se pevně zapřela a najednou si uvědomila sílu pohybu, pak s rukama zdviženýma do vlasů a sukní omotanou kolem nohou vykročila proti větru. Opojení pohybem však po chvíli vyvanulo a vítr se proměnil; zničehonic byl studený a nepříjemný. Nahlédly škvírou v zácloně do kajuty a viděly, že v jídelně už se kouří doutníky; Ridley Ambrose se prudce zaklonil v křesle a Pepper vraštil tváře, takže vypadaly jako vyřezané ze dřeva. K ženám dolehla ozvěna výbuchu smíchu, který okamžitě pohltil vítr. Oba muži v suché, žlutě osvětlené místnosti neměli tušení, co se děje nahoře; byli právě v Cambridgi, pravděpodobně kolem roku 1875.

„Jsou to staří přátelé,“ řekla Helen s pousmáním. „Takže, je tu někde místo, kde bychom se mohly posadit?“

Rachel otevřela dveře.

„Je to spíš jen taková předsíňka,“ řekla. Prostor opravdu nijak nepřipomínal samostatnou místnost v domě na pevnině. Uprostřed stál přišroubovaný stůl a po stranách několik židlí. V tropickém podnebí naštěstí čalounění vyšisovalo do matného modrozeleného odstínu a zrcadlo v rámu z mušliček, který během pomalu se vlekoucího času kdesi v jižních mořích vyrobila stevardova milá, bylo tak ošklivé, až bylo hezké. Krb zdobily zakroucené lastury s rudými rty a bodcem jako roh jednorožce a římsu pokrývala dečka z fialového plyše, z níž visel patřičný počet bambulek. Dvě okna vedla na palubu a světlo dopadající na protější stěnu, když se loď smažila v rozpálené Amazonii, vybělilo barvotisky do bledého žlutavého odstínu, takže člověk stěží rozlišil „Koloseum“ od královny Alexandry hrající si se svými kokršpaněly. Dvě proutěná křesílka u krbu zvala cestujícího, aby si přišel ohřát ruce nad roštem zdobeným pozlátkem, a nad stolem se houpala velká lampa – takové lampy vrhají světlo civilizace na cestu temnou krajinou.

„Je to zvláštní, kolik má pan Pepper starých přátel,“ pronesla Rachel nervózně, aby nějak zahájila konverzaci, protože situace začínala být trapná, v místnosti bylo chladno a Helen podivně mlčela.

„Ty ho asi dobře znáš,“ řekla její teta.

„Je jako tohle,“ Rachel vzala do ruky misku se zkamenělou rybou.

„Myslím, že jsi moc přísná,“ poznamenala Helen.

Rachel se okamžitě pokusila doplnit, co předtím řekla navzdory svému přesvědčení.

„Vlastně ho neznám skoro vůbec,“ opravila se a pak se uchýlila k faktům, protože usoudila, že starší lidé mají raději fakta než pocity. Soustředila se na to, co o Williamu Pepperovi věděla. Řekla tetě, že k nim vždycky chodíval v neděli, když věděl, že budou doma; že zná spoustu věcí – matematiku, historii, řečtinu, zoologii, ekonomii a islandské ságy. Že převádí perskou poezii do anglické prózy a anglickou prózu do řeckých jambů; že je odborníkem na staré mince a ještě něco – ano, teď si vzpomíná – snad na různé druhy dopravy.

Na lodi s nimi cestuje buď proto, že chce zkoumat nějaké mořské živočichy, nebo psát o pravděpodobném průběhu Odysseova putování – koneckonců mezi jeho koníčky je i řečtina.

„Mám všechny jeho brožurky,“ řekla Rachel, „takové malé žluté svazečky.“ Nevyznělo to, jako by je četla.

„Myslíš, že byl někdy zamilovaný?“ zeptala se Helen a usadila se do křesílka.

Byla to nečekaně případná otázka.

„Má srdce jako kus staré podrážky,“ prohlásila Rachel a položila rybu zpátky do misky. Na další tetiččin dotaz ale musela přiznat, že se ho na to nikdy neptala.

„Já se ho zeptám,“ řekla Helen.

„Když jsem tě viděla naposledy,“ navázala po chvíli, „kupovala sis zrovna piano. Vzpomínáš? Piano do pokojíku v podkroví, kde byla spousta zelených rostlin s trny?“

„Jistě, a tetičky prohlásily, že se piano propadne podlahou, ale že ve svém věku už by se nezlobily, kdyby je to ve spánku zabilo,“ řekla Rachel.

„S tetou Bessie jsem nedávno mluvila,“ řekla Helen. „Bojí se, že když budeš tolik cvičit, budeš mít nehezké ruce.“

„Velké svaly na předloktích a kvůli tomu se nevdám?“

„Úplně takhle to neřekla,“ odpověděla Helen.

„To určitě ne – takhle by to neřekla,“ povzdychla si Rachel.

Helen se na neteř podívala. Měla ochablý obličej a netvářila se příliš sebejistě, od bezvýraznosti ji zachraňovaly jen velké zvídavé oči; teď, když trávila většinu času uvnitř lodi, jí na kráse nepřidával ani nedostatek barvy a určitosti rysů. Navíc váhavost v řeči, nebo spíš sklon volit nesprávná slova, měly za následek, že působila na svůj věk až nepřiměřeně naivně. Paní Ambroseová se až dosud omezila jen na povrchní společenské poznámky a teď si uvědomila, jak se na ty tři nebo čtyři týdny vynucené důvěrnosti, které jim během společné plavby hrozí, netěší. Ženy stejně staré, jako byla sama, ji většinou nudily a soudila, že s dívkami to bude ještě horší. Znovu se na Rachel zadívala. No ovšem! určitě se bude chovat nerozhodně a přecitlivěle, a když jí člověk něco řekne, nezanechá to v ní stopy víc, než jako kdyby klacíkem rozčeřil hladinu vody! Tyhle mladé dívky jsou tak nanicovaté – není v nich nic pevného, trvalého, uspokojivého, čeho by se člověk mohl chytit. Jak to vlastně říkal Willoughby – tři týdny, nebo čtyři? Snažila se rozpomenout.

V té chvíli se otevřely dveře a do kajuty vešel vysoký ramenatý muž, přistoupil k Helen a srdečně jí stiskl ruku. Kapitán Willoughby Vinrace osobně, Rachelin otec, Helenin švagr. Bylo by zapotřebí hodně masa a tuku, aby se z něj stal tlouštík; měl mohutnou kostru a rozhodně nebyl tělnatý a jeho obličej, široký a pevný, se sevřenými rysy a odlesky v propadlých lících, působil dojmem, že je připraven spíš odolávat rozmarům počasí než dávat najevo své vnitřní pohnutky a city nebo je vnímat u ostatních.

„Jsme moc rádi, že jsi tady s námi,“ řekl. „Já i Rachel.“

Krátce pohlédl na dceru a ta poslušně cosi zamumlala.

„Vynasnažíme se, abys měla veškeré pohodlí. I Ridley. Je pro nás opravdu ctí, že se o něj můžeme postarat. Pepper aspoň bude mít někoho, kdo se s ním bude přít – což si já netroufám. Ta moje holčina pořádně vyrostla, co říkáš? Hotová mladá dáma, že?“

Aniž pustil Heleninu dlaň, objal Rachel kolem ramen a přitáhl je obě až nepříjemně blízko k sobě, Helen však raději hleděla stranou.

„Co myslíš, můžeme na ni být pyšní?“ zeptal se.

„Ale jistě,“ ujistila ho Helen.

„Protože my do ní vkládáme velké naděje,“ pokračoval kapitán, stiskl své dceři paži a pak ji pustil. „Ale povídej, jak se daří tobě,“ vyzval švagrovou. Usedli vedle sebe na malou pohovku. „Nechalas děti v dobrých rukou? Už půjdou brzy do školy, předpokládám. A jsou po tobě, nebo po tvém muži? Určitě jsou to hlavy otevřené, o tom nepochybuju.“

Helen se okamžitě rozveselila a začala vykládat, že synovi je šest a dceři deset. Všichni tvrdí, že chlapec je po ní a holčička po Ridleym. Jinak jsou to šikovné děti, aspoň podle jejího názoru, a hned mu vylíčila drobnou příhodu, kterou zažila se synem – jak ho na minutku nechala bez dozoru a on si nabral na prst kousíček másla, rozběhl se s ním přes celou jídelnu a hodil ho do ohně v krbu – jen tak pro legraci, což dovedla docela pochopit.

„A tys musela tomu malému darebovi dát za vyučenou, že takhle by to nešlo, viď?“

„Šestiletému špuntovi? To by asi nemělo smysl.“

„Já jsem otec ze staré školy.“

„Ale jdi, Willoughby, Rachel určitě ví svoje.“

Kapitánovi by nepochybně udělalo radost, kdyby ho dcera pochválila, ale čekal marně; duchem nepřítomná a s očima matnýma jako voda přejížděla prstem po zkamenělé rybě. Starší muž a žena dál hovořili o tom, jak to zařídit, aby měl Ridley veškeré pohodlí – stůl na vhodném místě, odkud bude mít výhled na moře, v dostatečné vzdálenosti od parních kotlů a současně chráněný před zvědavými zraky ostatních cestujících. Jestli si během plavby, dokud má všechny knihy zabalené v bednách, nedopřeje dovolenou, tak už ji nebude mít nikdy, protože v Santa Marině, to už Helen ze zkušenosti znala, bude zase celé dny pracovat – v těch bednách nemá nic jiného než knihy, dodala.

„Nech to na mně – nech to na mně!“ ujistil ji Willoughby, který měl očividně v plánu udělat víc, než po něm žádala. V té chvíli ale za dveřmi uslyšeli Ridleyho s Pepperem.

„Jak se daří, kapitáne?“ řekl Ridley, když vstoupil do kajuty, a podal Willoughbymu ruku malátným pohybem, jako by setkání v obou vyvolalo nějakou melancholickou vzpomínku, přinejmenším v Ridleym.

Willoughby se dál choval přátelsky, byť s náznakem uctivého odstupu. Chvíli nikdo nic neříkal.

„Viděly jsme okénkem, jak jste se smáli,“ poznamenala Helen. „Pepper asi vyprávěl nějakou velmi zábavnou historku.“

„Pche. Nevyprávěli jsme si žádné zábavné historky,“ odbyl ji manžel mrzutě.

„Jako vždy přísný soudce, Ridley?“ řekl kapitán.

„Nudili jsme vás, tak jste odešly,“ obrátil se Ridley přímo na svou ženu.

Měl pravdu, a tak se to Helen ani nepokusila popřít. Její následující poznámka: „Po našem odchodu se to ale zlepšilo, ne?“ však nebyla příliš šťastná, protože manžel jen pokrčil rameny: „Spíš ještě zhoršilo, jestli je to vůbec možné.“

Nastala značně trapná situace pro všechny přítomné, jak dokládaly všeobecné rozpaky a dlouhé mlčení. Až Pepperovi se podařilo nepříjemné ticho aspoň trochu rozptýlit, když si v křesle povyskočil a zkřížil nohy pod sebe, jako když stará panna zahlédne na podlaze myš, protože si najednou uvědomil, že mu táhne na kotníky. Seděl tam schoulený s doutníkem v ústech, rukama si objímal kolena a vypadal jako Buddha, načež začal ze svého bidýlka sáhodlouze vykládat, nikomu konkrétnímu, protože o to nikdo nestál, cosi o bezútěšných hlubinách oceánu. Dal najevo překvapení, že kapitán Vinrace sice vlastní deset plavidel pravidelně brázdících oceán mezi Londýnem a Buenos Aires, ale ani jedno z nich nemá za úkol zkoumat velké bílé obludy v hlubokých vodách.

„Ne, ne,“ zasmál se Willoughby, „mně úplně stačí, kolik oblud je na suché zemi!“

Rachel si mimoděk povzdechla: „Chudinky kozičky!“

„Bez koziček by nebyla žádná hudba, má drahá; tvoje muzicírování závisí na těch kozách,“ připomněl jí otec káravě a Pepper dál mlel svou o bílých, lysých, slepých obludách zavrtaných v písečných přesypech na dně moře, jejichž těla by vybuchla, kdybychom je vyzvedli na hladinu – nedrcena tlakem by se roztrhala na kusy a jejich vnitřnosti by vlály ve větru, což popisoval do nejmenších podrobností a s takovou mírou odborných znalostí, že to Ridleyho zcela znechutilo a požádal ho, aby s tím přestal.

Helen mezitím dospěla k vlastním, dost chmurným závěrům. Pepper je protiva a Rachel prosté děvče, které se nemůže dočkat, až se jí začne svěřovat se svými bolístkami, z nichž hned ta první nepochybně bude: „Víš, tetičko, já si s otcem moc nerozumím.“ Willoughby jako obvykle vidí jen svůj obchod a budování své Říše, a mezi tím vším se Helen nejspíš unudí k smrti. Jako žena činu však povstala a prohlásila, že pokud jde o ni, půjde si lehnout. Mezi dveřmi se mimoděk ohlédla na Rachel v očekávání, že jako dvě příslušnice stejného pohlaví odejdou společně. Rachel vyskočila a upřela na tetu váhavý pohled a pak s lehkým zakoktáním prohlásila: „Půjdu na chvíli ven u-u-užít si vítr.“

Nejhorší očekávání paní Ambroseové se potvrdilo. Vykročila chodbičkou a kolébajíc se ze strany na stranu přidržovala se střídavě pravou a levou rukou stěny a při každém zhoupnutí si od srdce ulevila: „K čertu s vámi!“

KAPITOLA II

Noc na pohupující se lodi prosycené pachem soli možná – a v jednom případě určitě, protože pan Pepper neměl na posteli dost přikrývek – neskýtala veškeré pohodlí, zato snídaně druhý den ráno v sobě měla jistý půvab. Plavba začala, a začala šťastně, pod jemně modrou oblohou a na klidném moři. S přihlédnutím k tomu, co všechno ještě nebylo řečeno a čeká na svou příležitost, nabyla tato hodina na významnosti, takže v budoucích letech možná celá cesta splyne do tohoto jediného obrazu, s nímž se zvláštním způsobem prolínal i zvuk sirén na řece předchozího večera.

Na prostřený stůl s jablky, chlebem a vejci byl hezký pohled. Helen podala Willoughbymu máslo a přitom se na něj zkoumavě zadívala: „Takže se za tebe provdala a byla šťastná, předpokládám.“

I následující rozmluva pokračovala v podobném duchu, postupně přišly na řadu všechny staré známé úvahy počínaje tradičním podivením, proč se vlastně Theresa za Willoughbyho provdala?

„Pochopitelně je to každému hned jasné,“ uvažovala a myslela tím, že samozřejmě všichni vidí, že kapitán je velký a statný mužský, má působivý hluboký hlas a silnou pěst i vůli; „ale –“ tady už sklouzla k jemnějšímu rozboru jeho povahy, který vychází z pohledu nejlépe charakterizovaného jediným slovem „sentimentální“, čímž mínila, že si nikdy nebyla jistá přímočarostí a poctivostí jeho citů. Například jen zřídka mluvil o nebožce, ale všechna výročí dodržoval se všemi obřadnostmi. V duchu ho podezírala z nejmenovaných zvěrstev vůči jeho dceři, stejně jako ho vždy vinila z týrání manželky. Přirozeně se neubránila tomu, aby srovnávala svůj životní osud s osudem své přítelkyně, neboť Willoughbyho choť byla snad jediná z jejích známých, kterou pokládala za svou opravdovou přítelkyni, a toto srovnání bývalo tradičním námětem jejich hovorů. Ridley byl vědec a Willoughby obchodník. Ridley vydal třetí svazek překladů Pindara, když Willoughby vyslal na moře svou první loď. Jeho společnost postavila novou továrnu v témže roce, kdy vyšel v univerzitním nakladatelství Ridleyho komentář k Aristotelovi – nebo to byl jiný klasik? „A Rachel –“ podívala se na dívku s úmyslem, jak jinak, využít ji jako poslední argument ve sporu, který se zatím jevil nerozhodný, protože svou neteř nemohla v žádném případě srovnávat s vlastními dětmi. „Vždyť je jako šestileté děcko,“ řekla jen, což ovšem platilo jen o jemném hladkém oválu dívčina obličeje, a nikoli jejích jiných vlastnostech, protože pokud by Rachel někdy dala najevo, co si myslí, co cítí, čemu se směje, místo aby nalévala mléko z výšky, aby zjistila, jaké dělá kapky, mohla by snad být zajímavá, ale nikdy přísně vzato hezká. Podobala se své matce, jako se za klidného letního dne odraz v hladině jezírka podobá živé zardělé tváři, která se k němu sklání.

Mezitím se i Helen stala objektem zkoumání, byť ne ze strany svých dvou obětí. Prohlížel si ji pan Pepper a ve svých úvahách, během nichž si krájel topinku na proužky a pečlivě si je mazal máslem, se postupně nořil do hlubin svého vlastního životopisu. Jedním ze zkoumavých pohledů se ujistil, že se včera večer nezmýlil, když dospěl k závěru, že Helen je vskutku velmi krásná. Úslužně jí podal zavařeninu. Klábosila o hloupostech, které však nebyly o moc hloupější, než jaké lidi obvykle říkají u snídaně, kdy přísun krve do mozku, jak věděl z vlastní zkušenosti, nebývá v tak časnou hodinu zcela dostatečný. Čistě z principu s jejími výroky nesouhlasil, protože nikdy neustoupil ženě jen proto, že je to žena. Teď sklopil zrak do talíře a znovu se vrátil k sobě. Dosud se neoženil právě z toho prostého důvodu, že nepoznal ženu, která by si zasloužila jeho obdiv a úctu. Donucen osudem prožít příslušná léta svého mládí na železniční zastávce v Bombaji, setkával se pouze s ženami tmavé pleti, příslušnicemi armády nebo úřednicemi, zatímco jeho ideálem byla žena, která by uměla, když už ne persky, tak aspoň řecky, vynikala by neposkvrněnou krásou a ocenila i ty nejmenší drobty vědomostí, jež trousil při svlékání. Postupem času si vypěstoval zvyky, za které se ani v nejmenším nestyděl. Každý den věnoval určitý počet minut učení se nazpaměť; nikdy si nekoupil jízdenku, aniž si poznamenal její číslo; v lednu studoval Petronia, v únoru Catulla a v březnu dejme tomu etruské vázy; v Indii nicméně vykonal spoustu dobré práce a vlastně neměl ve svém životě čeho litovat kromě základních nedostatků, jichž nelituje žádný moudrý muž, dokud je ještě naživu. Jakmile došel k tomuto závěru, nečekaně vzhlédl a usmál se. Rachel zachytila jeho pohled.

„Právě jste sedmatřicetkrát dožvýkal poslední sousto, že?“ pomyslela si, ale nahlas poznamenala zdvořile: „Pořád vás tak bolí kolena, pane Peppere?“

„Ramena?“ zeptal se a namáhavě si je protáhl. „Pokud mohu soudit, krása bohužel nemá na kyselinu močovou žádný vliv,“ povzdechl si a zadíval se do kulatého okénka v protější stěně, za nímž prosvítala modrá obloha a moře. Současně vytáhl z kapsy malý svazeček v pergamenu a položil ho na stůl. Bylo zřejmé, že očekává komentář, a tak se Helen zeptala na název knihy. Toho se jí dostalo, s ním však i zasvěceného výkladu o správných metodách stavby silnic. Začal u Řeků, o nichž prohlásil, že museli překonávat mnoho nejrůznějších obtíží, pak se přesunul k Římanům a od nich dospěl k Angličanům a té konečně správné metodě, z níž se ovšem velmi rychle stala špatná metoda, načež celou přednášku zakončil tak bouřlivým odsouzením všech současných stavitelů silnic obecně a stavitelů silnic a cest v Richmondu – kde podle svého letitého zvyku každé ráno před snídaní jezdil na kole – jmenovitě, až se lžičky v šálcích na kávu na stole hlasitě rozcinkaly a vedle Pepperova talířku narostla hromádka střídek přinejmenším ze čtyř žemlí.

„Kamení a štěrk!“ uzavřel svůj proslov a zlostně přihodil na hromádku další žmolek. „Silnice v Anglii se opravují štěrkem! ‚Při prvním větším dešti,‘ říkám jim pořád, ‚bude z té silnice bažina.‘ A pokaždé znovu na má slova dojde. Myslíte si ale, že mě někdo poslouchá, když jim to říkám, když jim říkám, jak to dopadne, jaký to bude mít dopad na veřejné výdaje, když jim doporučuji, aby se poučili od koryfejů? Ani nápad; oni mají jiné zájmy. Ne, ne, paní Ambroseová, člověk si nemůže udělat dostatečný obrázek o omezenosti lidstva, dokud aspoň nějaký čas nesedí v městské radě!“ Mužíček na ni upřel pohled plný spravedlivého rozhořčení.

„Mám své zkušenosti se služebnictvem,“ opětovala jeho pohled paní Ambroseová. „Momentálně s chůvou. Je to hodná paní, to ony bývají, ale vzala si do hlavy, že se naše děti musí modlit. Až dosud, díky velké prozíravosti z mé strany, si představují Pánaboha jako nějakého starého mrože; ale teď za mými zády – Ridley,“ otočila se k manželovi, „co budeme dělat, jestli nám, až se vrátíme domů, začnou přeříkávat Otčenáš?“

Ridley vydal zvláštní zvuk, který se obvykle zaznamenává jako „Tss“.

Willoughby, který je poslouchal a už chvíli projevoval nesouhlas neklidným poposedáváním, však rozpačitě poznamenal: „Ale, Helen, trocha zbožnosti snad nikomu neuškodí.“

„To už bych spíš snesla, kdyby mi lhaly,“ prohlásila, a zatímco Willoughby si v duchu říkal, že jeho švagrová je ještě potrhlejší, než si ji pamatuje, odstrčila židli a odkráčela po schůdcích na palubu. Vzápětí na ně dolů zavolala: „Ach, pojďte se podívat! Jsme na širém moři!“

Vyšli za ní. Všechen dým i domy zmizely a loď se nacházela uprostřed rozsáhlé vodní plochy, na jasném třpytivém moři, ještě bledém v tomto časném ranním světle. Londýn usazený ve svém bahně nechali za sebou. Na obzoru se rýsoval uzounký šedý proužek, stín sotva široký, aby unesl tíhu Paříže, jež na něm přesto spočívala. Tady už nebyly žádné silnice, žádní lidé, a všichni společně pocítili stejnou vlnu vzrušující svobody. Loď překonávala klidnou plavbou mírné vlny, které jí olizovaly boky a syčivě jako sodovka vybublávaly po obou stranách v pruzích pěny. Bezbarvou říjnovou oblohu zastírala clona řídkých mraků připomínajících kouř z táboráku a vzduch chutnal nádhernou slanou svěžestí. Po pravdě byla dost velká zima, aby vydrželi jen tak stát. Paní Ambroseová se zavěsila do svého muže a vykročili od ostatních; z šikmého náklonu její tváře vzhůru k němu bylo zřejmé, že mu chce sdělit něco důvěrného. Poodešli několik kroků a Rachel viděla, jak se políbili.

Zadívala se dolů do hlubiny moře. Hladina kolem plující Euphrosyne se na povrchu lehce vlnila, o něco níž byla voda zelená a matná, postupně stále matnější a matnější, až k písečnému dnu, které se zcela ztrácelo v bledých rozmazaných stínech. Jen nezřetelně se jevilo černé žebroví potopených vraků, spirálovité trychtýře zavrtávajících se velkých úhořů a hladké zelené boky mořských příšer míhajících se sem a tam.

– „a Rachel, kdyby se po mně někdo sháněl, mám až do jedné práci,“ řekl kapitán, a jak míval při rozmluvě s dcerou ve zvyku, doprovodil svá slova důrazným poplácáním po rameni.

„Až do jedné,“ opakoval. „Ty už se nějak zaměstnáš, viď? Můžeš cvičit stupnice, opakovat si francouzštinu nebo se pustit do němčiny, že? Máš tady pana Peppera, ten se vyzná v německých předponách a slovesech jako nikdo jiný v Evropě, nemám pravdu?“ zasmál se a odešel. Rachel se také zasmála; smála se tak vždycky, ne proto, že by to bylo k smíchu, ale protože svého otce upřímně obdivovala.

Otočila se a opravdu se chystala najít si nějakou práci, když jí zastoupila cestu osoba tak mohutná a objemná, že bylo zcela nemožné se jí vyhnout. Nenápadné, kradmé pohyby a jednoduché černé šaty prozrazovaly, že se jedná o ženu z nižších vrstev; přesto zaujala neochvějný postoj, a poté co se rychle rozhlédla, jestli se poblíž nenachází někdo z panstva, sdělila Rachel své mimořádně závažné a neblahé zjištění ohledně stavu ložního prádla.

„Namouduši nevím, slečno Rachel, jestli s tím celou plavbu vydržíme,“ spustila a kroutila přitom hlavou. „Máme jenom jednu náhradní sadu povlaků a kapitánovo prostěradlo je tak chatrné, že sotva drží pohromadě. A přehozy! Viděla jste ty přehozy? Řeknu vám, i ta nejchudší ženská z ulice by se za ně styděla. Tím, co jsem dala panu Pepperovi, bych nevystlala ani psí pelech… A zalátat se opravdu nedají, slečno Rachel, jsou dobré tak s bídou na prachovky. I kdybych si upíchala prsty do krve, při příštím praní se zase rozsypou.“

Pohoršením se až zajíkla, jako by měla slzy na krajíčku.

Rachel nezbývalo než vydat se dolů a prohlédnout hromadu ložního prádla vyskládaného na stole. Chaileyová jí podávala povlaky, jako by každý znala jménem a věděla, jakou má povahu a vlastnosti. Na některých byly žluté skvrny, jiné měly prodřená místa, kde zůstala jen nítěná osnova; neznalému oku se ovšem jevily bezvadné, jak obvykle povlaky vypadají – velice chladné, bílé, tuhé a dokonale čisté.

Pak z ničeho nic opustila služebná téma ložního prádla, jako by ji úplně přestalo zajímat, položila obě ruce sevřené v pěst na hromadu prostěradel a zvolala: „Ani to boží hovádko byste nezavřela do takového kutlochu, jaký mám já!“

Chaileyová totiž dostala přidělenou kajutu, která sice byla dost velká, ale hned vedle strojovny, takže po pěti minutách cítila to dunění až „tady“, zanaříkala a položila si dlaň na srdce; něco takového by paní Vinraceová, Rachelina matka, nikdy nepřipustila – milostpaní měla přehled i o tom posledním prostěradle v domě a od každého vyžadovala, aby odváděl nejlepší práci, jaké je schopen, ale nic víc.

Najít pro starou hospodyni jinou kajutu byla ta nejsnazší věc pod sluncem, i nešťastné povlaky se přitom jako zázrakem samy vyřešily a skvrny a prodřená místa se nakonec daly nějak opravit, přesto –

„Lži, lži, samé lži!“ říkala si Rachel znechuceně a vyběhla nahoru na palubu. „Co z toho má, že mi tak lže?“

Zlobilo ji, že se padesátiletá žena chová jako dítě a fňuká před sotva dospělou dívkou, že chce jinou kajutu, na kterou vlastně nemá nárok, nakonec ale nad příhodou mávla rukou, vybalila si desky s notami a brzy starou služebnou i její prostěradla pustila z hlavy.

Chaileyová si posbírala prádlo a výraz její tváře vypovídal o její prostoduchosti. Svět už na ni nebral ohledy a tahle loď nebyla její domov. Když včera zapálili lampy a nad hlavou jí dupali lodníci, dala se do pláče a plakat bude i dnes večer a plakat bude i zítra. Není tady doma. Zatím si aspoň kajutu, kterou získala tak snadno, vyzdobila svými věcmi. Byly to podivné věci, které si s sebou vzala na plavbu po moři – porcelánové sošky pejsků, miniaturní šálky na čaj, hrníčky s namalovaným znakem města Bristolu, krabičky na vlásenky polepené štrasem, antilopí hlavy z obarvené sádry, a samozřejmě spoustu malých fotografií zachycujících obyčejné dělníky ve svátečních šatech a ženy s bílými miminky v náruči. Byla mezi nimi i podobizna ve zlaceném rámečku, kterou si chtěla pověsit na stěnu, nejdřív si ale nasadila brýle a přečetla si větu napsanou na kousku papíru na zadní straně.

„Tuto fotografii její paní Theresy Vinraceové věnuje Emmě Chaileyové kapitán Willoughby Vinrace jako poděkování za třicet let oddané služby.“

Pro slzy neviděla slova ani hlavičku hřebíku.

„Dokud budu moct něco dělat pro vaši rodinu,“ pronesla nahlas, když zatloukala hřebík, a vzápětí uslyšela na chodbičce melodický hlas.

„Chaileyová! Chaileyová!“

Okamžitě si upravila šaty, nasadila klidný výraz a otevřela dveře.

„Mám problém,“ oslovila ji paní Ambroseová, celá zardělá a popadajíc dech. „Víte, jací jsou muži. Židle jsou moc vysoké – stoly moc nízké – pode dveřmi zeje patnácticentimetrová škvíra. Potřebuji kladivo, nějakou starou deku a nenašla byste něco jako obyčejný kuchyňský stůl? Chápete, mezi námi“ – otevřela dveře manželovy pracovny, kde Ridley pochodoval z jednoho konce na druhý, vraštil čelo a krčil se v kabátě s ohrnutým límcem.

„Vy jste se snad rozhodli mě umořit!“ zvolal a zastavil se uprostřed kroku. „Vydal jsem se na tuhle plavbu, abych tady chytil revmatismus nebo zápal plic? Vinrace by opravdu měl mít víc rozumu. Má drahá,“ oslovil Helen, která mezitím lezla po kolenou pod stolem, „jenom se tam ušpiníš, měli bychom se raději smířit se skutečností, že nás čeká šest týdnů nevýslovného utrpení. Samotná tahle cesta je vrchol bláznovství, ale když už jsme tady, myslím, že tomu dokážu čelit jako muž. Samozřejmě to odstonám – už teď se cítím hůř než včera, ale můžeme si za to sami, naštěstí děti –“

„Jdi! Jdi! Jdi odsud!“ popoháněla ho Helen s židlí v ruce z kouta do kouta jako splašenou slepici. „Kliď se mi z cesty, Ridley, za půl hodiny tady bude všechno v pořádku.“

Vystrkala ho z kajuty a ještě chvíli ho slyšely z chodbičky láteřit a naříkat.

„Chudák asi nemá moc pevné zdraví,“ pohlédla hospodyně na paní Ambroseovou soucitně a pomáhala jí stěhovat a uklízet věci na správná místa.

„To ty jeho knihy,“ povzdechla si Helen, sebrala z podlahy náruč nešťastných svazků a uložila je na polici. „Řekové od rána do noci. Něco vám řeknu, Chaileyová, jestli se slečna Rachel někdy vdá, postarejte se, aby si vzala muže, který neumí do pěti počítat.“

Po prvních dnech nepohodlí a strázní, které zpočátku znepříjemňují každou mořeplavbu a ubírají cestujícím na náladě, již probíhaly další dny klidně a pokojně. Říjen se přehoupl do druhé poloviny, i nadále však bylo takové teplo, že časné letní měsíce ve srovnání s tím působily velmi mladě a rozpustile. Podzimní slunce putovalo nad rozsáhlými pásy pevniny a celou Anglii, od holých vřesovišť až po cornwalská skaliska, zalévaly od rozbřesku až do soumraku paprsky vytvářející pruhy žlutého, zeleného a fialového světla. Dokonce i střechy velkých měst se v tomto svitu třpytily. V tisících zahrádek kvetly milióny temně rudých květin, dokud se na cestičce neobjevily staré dámy, které o ně s takovou láskou pečují, aby přestřihly jejich šťavnaté stonky a položily je na chladné kamenné římsy ve vesnickém kostele. Nesčetné skupiny výletníků vracejících se z pikniku v přírodě volaly: „To je ale nádherný den!“ „To jsi ty,“ zašeptal mladík a dívka mu odpověděla: „Ach, to jsi ty.“ Všichni staří a mnozí nemocní se nechali vylákat třeba jen na pár kroků na čerstvý vzduch s vidinou, že je čeká na tomto světě ještě mnoho pěkného. Vyznání lásky nebyla slyšet jen na loukách a v polích, ale i v osvětlených pokojích s okny otevřenými do zahrad, kde muži s doutníky líbali staré dámy s šedivými vlasy, ale tyhle důvěrnosti se nepočítají. Někteří říkali, že nebe je symbolem jejich prožitého života; jiní doufali, že je příslibem života, který je teprve čeká. Ptáci s dlouhými ocasy štěbetali a pokřikovali, přelétali z jednoho lesíka do druhého, na perech měli zlatá oka.

Tohle všechno se odehrávalo na pevné zemi, a jen velmi málo lidí pomyslelo na moře. Pokládali za samozřejmé, že je moře klidné; necítili potřebu, jakou cítívají dvojice v domech, když jim na okno ložnice zaťuká břečťan, tiše pronést, než se políbí: „Pomysli jen na lodě dnes v noci,“ nebo: „Díkybohu, že nejsem strážcem majáku!“ V jejich představách se totiž všechny lodě zmizelé za obzorem rozpustily jako sníh ve vodě. A dospělí o tom neměli představu o nic jasnější než dětičky v koupacích kalhotkách pobíhající po celém anglickém pobřeží v pěně příboje a nabírající do kyblíků slanou vodu. Dívali se na bílé plachty a sloupce kouře na obzoru, a kdyby jim někdo řekl, že jsou to vodní smrště nebo kalichy bílých mořských květin, ochotně by souhlasili.

Cestující na lodích se ovšem na Anglii dívali podobně zjednodušeným pohledem. Nejenže se jim jevila jako ostrov, a k tomu velmi malý, ale ten ostrov se navíc stále zmenšoval a jeho obyvatelé byli jeho vězni. Jeden si představoval, jak se na něm hemží jako zmateně bloudící mravenci, navzájem se strkají a málem shazují přes okraj; později, když se loď o kus vzdálila, dospěl jiný k názoru, že se jenom všichni marně snaží křičet, a protože je nikdo neslyší, buď toho nechají, nebo zesílí hlas a začnou doopravdy řvát. A když se pevnina konečně zcela ztratila z dohledu, vyšlo najevo, že anglický lid je prostě němý. Nákaza postupně zachvacovala další kontinenty; Evropa se scvrkla, Asie se scvrkla, Afrika i Amerika se scvrkly, až vůbec nebylo jisté, jestli loď někdy k některému z těch malých sražených skalisek dopluje. Na druhé straně ale loď nabyla zvláštní důstojnosti; stala se obyvatelkou velkého světa, který má obyvatel jen málo a ti neustále cestují prázdným prostorem, zahalení závojem před sebou i za sebou. Byla opuštěnější než karavana putující pouští a nepochybně mnohem záhadnější, protože se pohybovala vlastní silou a spoléhala na své vlastní zdroje. Moře jí může dát smrt nebo nevídané štěstí a nikdo o tom nebude vědět. Je nevěsta mířící vstříc manželovi, panna neznalá mužů; svou silou a čistotou se podobá všemu, co je krásné, protože si žije svým vlastním životem.

A tak nebýt toho, že jim bylo dopřáno krásné počasí, kdy následoval jeden azurový den za druhým, klidný, dokonalý a bez chybičky, shledala by paní Ambroseová plavbu neobyčejně nudnou. Takhle si mohla vynést na palubu svůj rám s vyšíváním a malý stolek, na kterém měla otevřený svazek filosofického pojednání. Vybrala z pestrobarevného klubka na klíně nit a zvýraznila kůru stromu několika stehy červené nebo přidala žlutou do říčního proudu. Vyšívala velké plátno zobrazující tropickou řeku protékající tropickým pralesem, kde bude skvrnitá zvěř spásat hojnost ovoce, banánů, pomerančů a obrovských granátových jablek a tlupa nahých domorodců bude vrhat do vzduchu spršku šipek. Mezi jednotlivými stehy chvílemi pohlédla stranou a přečetla si větu o Podstatě hmoty nebo Povaze dobra. Kolem ní lodníci v modrých halenách vkleče drhli palubu nebo se nakláněli přes zábradlí a přitom si pohvizdovali písničku; o kousek dál pitval pan Pepper kapesním nožem nějaké kořínky. Ostatní cestující se v různých zákoutích lodi věnovali svým zálibám: kapitán během plavby doháněl resty v souvislosti se svým podnikáním a studoval obchodní dokumenty, a Rachel – co vlastně dělá Rachel, napadlo občas mezi větami z filosofického pojednání Helen. Asi by se po ní měla podívat. Od prvního večera spolu promluvily sotva víc než dvě slova; když se potkaly, chovaly se zdvořile, ale na důvěrnosti zatím nedošlo. Zdá se, pomyslela si Helen, že se svým otcem vychází velmi dobře – vlastně mnohem líp, uvažovala dál, než by měla – a že jí vyhovuje, že se nemusí své tetě věnovat, stejně jako vyhovovalo Helen, že se nemusí věnovat neteři.

V té chvíli seděla Rachel ve své kajutě a nedělala vůbec nic. Když byla loď plně obsazená cestujícími, honosila se tato místnost nějakým vznešeným názvem a sloužila jako útočiště postarším dámám trpícím mořskou nemocí, které ochotně ponechaly palubu mladším ročníkům. Protože zde byl klavír a na podlaze hromady různých knih, Rachel si kajutu přivlastnila; vysedávala zde celé hodiny u klavíru a přehrávala zapeklitě složité skladby, pokoušela se číst něco málo německy nebo sáhla po knize v angličtině, když dostala chuť, a hlavně – jako právě teď – nedělala vůbec nic.

Zčásti za to samozřejmě mohla její výchova a také vrozený sklon k lenosti, protože pokud jde o vzdělání, dostalo se jí stejných možností jako většině dívek ze zámožnějších rodin dospívajících v posledních letech devatenáctého století. Vlídní doktoři a laskaví staří profesoři ji naučili základům snad deseti různých vědních oborů, ovšem přimět ji k důkladnému studiu alespoň jednoho z nich bylo stejně nepředstavitelné, jako kdyby jí měli říct, že má špinavé ruce. Jedna nebo dvě hodiny týdně uběhly velmi příjemně, částečně zásluhou společnosti ostatních žaček a skutečnosti, že z okna byl výhled na dvorek obchodu, kde se na pozadí rudé výlohy střídaly obrysy postav, a také díky různým příhodám, které se nevyhnutelně stávají, jsou-li v jedné místnosti najednou více než dva lidé. Žádný z probíraných předmětů však neovládala dokonale. Její vědomosti se rovnaly znalostem průměrně vzdělaného muže z počátku vlády královny Alžběty; věřila prakticky všemu, co jí učitelé řekli, a uměla zdůvodnit vše, co řekla sama. Dovedla pohovořit dejme tomu o tvaru Země, o světových dějinách, čím jsou poháněny vlaky a jak se investují peníze, jaké platí zákony, po čem touží určité typy lidí a proč touží právě po tomhle, co je podstatou nejzákladnější myšlenky v řádu moderní společnosti – nic z toho jí však nepředal žádný z profesorů ani učitelek. Tento vzdělávací systém nicméně vynikal jednou velkou předností – sice nic nenaučil, ale aspoň nekladl překážky studentům, kteří náhodou projevili nějaké přirozené nadání. Rachel byla muzikální, a tak se nemusela učit nic než hudbu; hudba se stala její vášní. Veškerou energii, kterou by mohla věnovat jazykům, přírodním vědám nebo literatuře, navazování přátelství nebo objevování světa, soustředila pouze a výhradně na hudbu. Když shledala, že jí učitelé nestačí, nastudovala si prakticky všechno sama. Ve svých čtyřiadvaceti letech se vyznala v hudbě jako většina lidí ve třiceti a nástroj ovládala tak bravurně, jak jen jí příroda dopřála, přičemž – jak bylo den ode dne zjevnější – v jejím případě na ní nešetřila. Že tento její zcela jedinečný dar provázely sny a představy mimořádně výstřední a pošetilé, připadalo všem kolem nepochopitelné.

Vzdělání měla tedy veskrze průměrné a stejně obyčejné bylo i prostředí, v němž vyrůstala. Byla jedináček a nikdy nemusela snášet ústrky nebo posměch sourozenců. Matka jí zemřela, když jí bylo jedenáct, a od té doby ji vychovávaly dvě tety, otcovy sestry, které se kvůli čistému vzduchu usadily v pohodlném domě v Richmondu. Neteř pochopitelně zahrnovaly přehnanou péčí; jako malou holčičku s ohledem na její zdraví; jako dospívající mladou ženu pak, řečeno bez obalu, kvůli jejím mravům. Až donedávna Rachel vůbec netušila, že ženy něco takového mají. Snažila se hledat poučení ve starých knihách a nacházela je v nestravitelných dávkách; nebyla však náruživou čtenářkou, a tak si nikdy nelámala hlavu s cenzurou, kterou zpočátku její tety, později otec, vykonávaly. Možná se něco dozvěděla od přítelkyň, ale měla jich mezi vrstevnicemi jen málo – Richmond pro ně byl trochu z ruky – a jediná dívka, s níž se znala blíž, byla náboženská fanatička, která v zápalu důvěrnosti hovořila o Bohu a jak nejlépe nést svůj kříž, téma jen málo zajímavé pro mladou ženu, jejíž mysl se při jiných příležitostech uměla povznést do úplně jiných výšin.

Teď tedy ležela v křesle, jednu ruku měla založenou za hlavou a druhou svírala knoflík na opěradle, hluboce zabraná do vlastních úvah. Vzdělání jí ponechávalo dostatek času na přemýšlení. Upírala zrak na kuličku na lodním zábradlí s takovým soustředěním, že kdyby jí něco na okamžik zakrylo zorné pole, velice by ji to polekalo a rozladilo. Ještě než se ponořila do stavu rozjímání, nahlas se zasmála, když si přečetla úryvek z překladu Tristana a Isoldy:

Jenž neví v hanbě žhoucí,

kam skrýti by se měl,

získat že nevěstu mroucí

pro svého krále jel!

Zdá se ti temnou moje řeč?

Ale ovšem! zvolala a odhodila knihu. Pak sáhla po Cowperových dopisech, klasické četbě doporučené otcem, která ji však nudila; náhodou jí padl zrak na větu o tom, jak v jeho zahradě voní kručinka, a v duchu se znovu ocitla ve stísněné předsíni v Richmondu plné květin v den matčina pohřbu, které voněly tak pronikavě, že jí dodnes jakákoli květinová vůně připomene ten strašlivý pocit na omdlení; z této představy se postupně odvíjely další, viděné a slyšené rozostřeně, matně. Viděla tetu Lucy, jak v salónu upravuje kytice do váz.

„Tetičko,“ odvážila se, „já nemám ráda vůni kručinky; připomíná mi pohřby.“

„Ale jdi, Rachel,“ odbyla ji teta, „nemluv hlouposti, drahoušku. Mně se kručinka vždycky moc líbila, je taková veselá.“

Rachel ležela pod horkými paprsky slunce a přemýšlela o svých tetách, o jejich názorech a způsobu života. Tohle téma v duchu probírala na stovkách dopoledních procházek v Richmondském parku, kde jí bránilo v klidu vnímat okolní stromy, lidi i srnky. Proč dělají to, co dělají, a co vlastně cítí, a jak je to všechno možné? Znovu v duchu slyšela tetu Lucy, jak mluví s tetou Eleanorou. Probíraly tehdy dopoledne vlastnosti služebnictva: „V půl jedenácté člověk prostě předpokládá, že bude služka drhnout schody.“ Neuvěřitelné! Absolutně neuvěřitelné! Rachel si neuměla vysvětlit, proč ve chvíli, kdy toto její teta pronesla, celý systém, v němž společně žily, najednou vyvstal před jejíma očima jako něco naprosto neznámého a nepochopitelného a ony tři jako židle nebo deštníky rozstrkané náhodně tu a tam bez jakékoli logiky. Zmohla se tehdy jen na krátkou otázku, při které se jako vždy lehce zakoktala: „M-m-máš tetu Eleanoru ráda, tetičko Lucy?“, ovšem teta se jako poplašená slípka jen krátce zasmála a rozpačitě ji odbyla: „Má drahá holčičko, to jsou ale otázky!“

„Jak moc ji máš ráda? Hodně?“ naléhala Rachel.

„O tom jsem nikdy nepřemýšlela,“ prohlásila slečna Vinraceová důstojně. „Když má člověk někoho rád, Rachel, tak nezkoumá ‚jak moc‘,“ dodala se skrytou výtkou neteři, která si dosud k tetám nevytvořila náležitě srdečný „vztah“, jak by si přály.

„Ale ty jistě víš, že tebe ráda mám, viď, holčičko, protože jsi dcera své matky, kdyby pro nic jiného, a nehledě na to, že existuje spousta dalších důvodů –“ naklonila se k Rachel a docela mile ji políbila, takže se jejich spor rozplynul do nenávratna, jako když se z putýnky vylije mléko.

Rachel se postupně dostala do stavu, kdy člověk v zamyšlení, dá-li se to tak nazvat, ulpívá očima na knoflíku nebo kuličce na zábradlí a přitom úplně přestane pohybovat rty. Svou snahou dobrat se porozumění tenkrát pouze ranila tetiččiny city, z čehož plyne, že je lepší se o nic nesnažit. Chová-li člověk k něčemu silné city, vytváří tím jen propast mezi sebou a ostatními, kteří sice také chovají silné city, ale k něčemu jinému. Proto je mnohem spolehlivější věnovat se hraní na piano a zbytek pustit z hlavy. Tento závěr ji velmi uspokojil. Nejlepší bude pokládat všechny staré lidi – její tety, Huntovy, Ridleyho, Helen, pana Peppera a všechny další – za symboly: bezvýrazné, ale úctyhodné, symboly stáří i mládí, mateřství, moudrosti; symboly krásné asi tak, jako jsou krásní herci na divadelním jevišti. Působilo to na ni dojmem, že nikdo z nich nikdy neříká, co si doopravdy myslí, nikdy nemluví o svých skutečných pocitech, ale k tomu je tady přece hudba. Skutečnost je obsažena v tom, co člověk vidí a cítí, ale o čem nemluví – proto můžeme přijmout model, ve kterém ostatní pokládají všechno kolem sebe za docela uspokojivé, aniž by o tom vůbec přemýšleli, snad jen jako nad něčím možná trochu nepodstatně zvláštním. Rachel věnovala své city hudbě a se svým osudem byla smířená; nespokojenosti a odporu obvykle dala průchod tak jednou za čtrnáct dní a pak se zase uklidnila, jako teď. Uvědomovala si zvláštní nerozdělitelné snové prolnutí mysli se společenstvím všeho kolem, měla pocit neobyčejné šíře a hloubky vnímání, cítila se být spojena s duchem bílých prken tvořících palubu lodi, duchem moře, duchem Beethovenovy kantáty op. 112, dokonce i duchem nešťastného Williama Cowpera z Olney. Připadala si jako chmýří bodláku, které se snáší na mořskou hladinu, políbí ji a opět se vznese a tak se vznáší a líbá ji znovu a znovu, až se ztratí z dohledu. To vznášení a klesání bodláčího chmýří se odrazilo v tom, jak Rachel náhle poklesla hlava, a když konečně zmizelo z dohledu, Rachel usnula.

O deset minut později otevřela paní Ambroseová dveře a pohlédla na svou neteř. Nijak ji nepřekvapilo, že tímto způsobem tráví dopoledne. Rozhlédla se po místnosti, utkvěla pohledem na pianu, knihách, na všeobecném nepořádku. Nejprve se na Rachel zadívala z estetického hlediska: ležela tu bezbranná a vypadala skoro jako oběť, kterou pustil z drápů nějaký dravec; když se však na ni podívala jako na mladou, čtyřiadvacetiletou ženu, pohled v ní vyvolal jiné představy. Zůstala nad ní zamyšleně stát nejmíň dvě minuty. Pak se usmála, neslyšně se odvrátila a odešla, aby spící dívku neprobudila a vyhnula se nutnosti setrvat zde v oboustranně rozpačité rozmluvě.

KAPITOLA III

Následujícího dne brzy ráno zaznělo nahoře na palubě řinčení spouštěného řetězu; srdce Euphrosyne pomalu přestalo pravidelně tepat; a když vystrčila Helen nos z podpalubí, spatřila na nehybném kopci nehybný hrad. Kotvili v ústí řeky Tajo, a místo aby se příď lodi zakusovala do stále nových vln, stále stejné vlny se vracely a omývaly jí boky.

Hned po snídani vystoupil kapitán s hnědým koženým kufříkem v ruce z lodi, poté co krátce přes rameno křikl na ostatní, aby na sebe dávali pozor a nedělali hlouposti, protože má v Lisabonu obchodní jednání a vrátí se až v pět odpoledne.

Zhruba tou dobou se i s kufříkem opravdu objevil a prohlásil, že je unavený, má hlad a žízeň, je mu zima a okamžitě potřebuje čaj. Mnul si ruce a přitom jim líčil své zážitky: nejprve zastihl chudáka starého Jacksona, jak si ve své kanceláři před zrcadlem pročesává knír, protože vůbec nečekal, že za ním dnes kapitán přijde a přinutí ho věnovat se celé dopoledne usilovné práci, což vůbec nemá ve zvyku; pak ale pozval kapitána na oběd, kde se podávalo šampaňské a pečení strnadi; načež vykonali návštěvu u paní Jacksonové, která je ještě tlustší než dřív, chuděra, nicméně projevila vlídný zájem o Rachel – a, ach Bože, ten ňouma Jackson se mu přiznal k opravdu nešťastnému selhání – no, vlastně se nestalo nic strašného, ale jaký má smysl dávat příkazy, když se jimi nikdo neřídí? Kapitán totiž už dříve rozhodl, že na tuto plavbu nebude brát žádné cestující. Chvíli cosi hledal v kapse a nakonec vytáhl navštívenku a položil ji před svou dceru na stůl. „Pan Richard Dalloway s chotí, Browne Street číslo 23, Mayfair,“ četla Rachel.

„Pan Dalloway,“ navázal kapitán, „je podle všeho gentleman, který si myslí, že když je bývalým poslancem parlamentu a jeho žena pochází ze šlechtického rodu, mají nárok na vše, co se jim zlíbí. S ňoumou Jacksonem to ale uhráli. Trvali na tom, že jim musí opatřit palubní lístky – předložili mu dopis od lorda Glenawaye, v němž mě osobně žádá, abych jim vyšel vstříc –, a odmítli veškeré jeho námitky (obávám se, že se prakticky na žádné nezmohl), takže jim zkrátka musím vyhovět.“

Bylo nicméně zřejmé, že jim z jakéhosi skrytého důvodu vyhoví velmi rád, i když navenek dával okatě najevo, jak se mu to příčí.

Skutečnost byla taková, že manželé Dallowayovi v Lisabonu jaksi uvázli. Několik týdnů cestovali po Evropě s hlavním cílem poskytnout panu Dallowayovi příležitost rozšířit si všeobecný rozhled. V důsledku jistých komplikací na politické scéně nebyl v daném období schopen vykonávat službu vlasti ve sněmovně, a tak se rozhodl vykonávat ji co nejlépe mimo sněmovnu. Tomuto účelu vyhovovaly latinské země znamenitě, ačkoli Východ by byl samozřejmě ještě mnohem vhodnější.

„Příště o mně uslyšíte z Petrohradu nebo Teheránu,“ prohlásil, když se otočil a mával na rozloučenou gentlemanům na schodech svého klubu. Na Východě však propukla jakási nebezpečná nemoc, v Rusku řádila cholera a o panu Dallowayovi bylo slyšet z mnohem méně romantického Lisabonu. Procestovali s manželkou Francii a uskutečnili několik zastávek v různých výrobních podnicích, kde mu po předložení doporučujících dopisů ukázali továrny a dílny a on si vše zaznamenával do malého zápisníku. Ve Španělsku jim osedlali muly, protože společně s paní Dallowayovou projevili přání seznámit se s životem místních rolníků. Jestlipak už dozrál čas na povstání? zajímal se. Potom si paní Dallowayová vymínila den nebo dva v Madridu na návštěvu obrazárny. A nakonec dorazili do Lisabonu, kde strávili šest dní, které v později vydaném soukromém deníku popsali jako „nesmírně zajímavé“. Richard jednal s několika ministry a předpovídal krizi v nepříliš vzdálené budoucnosti, neboť „místní vláda spočívá na nevyléčitelně prohnilých základech, což však nelze nikomu klást za vinu, atd…“, zatímco Clarissa navštěvovala královské stáje a zachytila na několika fotografiích osoby dnes již žijící v exilu a okna dnes již rozbitá. Mimo jiné si vyfotografovala Fieldingův hrob a vypustila na svobodu malého ptáčka, kterého chytil nějaký uličník, „protože nesnesu pomyšlení na to, že něco trpí v kleci tam, kde leží pohřbení Angličané“, zněl zápis v deníku. Jejich cesta se od začátku do konce vymykala konvencím a neprobíhala podle žádného promyšleného plánu, ale víceméně se nechali inspirovat zahraničními korespondenty Timesů. Pan Dalloway chtěl vidět vojenské posádky a děla a dospěl k názoru, že africké pobřeží je mnohem neklidnější, než si lidé doma v Anglii připouštějí. Z těchto důvodů, a protože nebyli žádní zkušení mořeplavci, chtěli cestovat pomalu, něčím na způsob průzkumné lodi, která by jim zaručila dostatečné pohodlí, nikoli však zbytečný luxus, a která by vždy na den dva zakotvila v nějakém přístavu, aby doplnila zásoby uhlí, a poskytla jim tak příležitost prohlédnout si místní zajímavosti. Prozatím tedy setrvávali v Lisabonu a doufali, že se jim poštěstí padnout na to správné plavidlo. Doslechli se o Euphrosyne, ale bylo jim řečeno, že je to především obchodní loď a cestující bere pouze na základě „zvláštního doporučení“, protože jejím hlavním úkolem je dopravit zboží do Amazonie a zpátky odtud dovézt kaučuk. Zmínka o „zvláštním doporučení“ v Dallowayových samozřejmě podnítila mimořádný zájem, protože se hlásili ke společenské třídě, která skoro ke všemu vyžaduje zvláštní doporučení, nebo by je přinejmenším vyžadovat mohla. Takže v tomto případě Richard prostě napsal lordu Glenawayovi, takto řediteli plavební společnosti nesoucí jeho jméno; načež se obrátil na chudáka starého Jacksona, kterému oznámil, že paní Dallowayová, dáma z určitých kruhů, a on sám coby osoba jistého postavení a tak dále, požadují tu a tu službu. Víc nebylo třeba. Rozloučili se s lichotkami a potěšením na obou stranách a teď, o týden později, přirazil v podvečer k boku Euphrosyne člun s Dallowayovými, kteří během tří minut stanuli ve společnosti ostatních na palubě. Jejich příjezd samozřejmě způsobil značný rozruch a několik párů očí zaznamenalo, že paní Dallowayová je vysoká a štíhlá, s postavou zahalenou v kožešinách a hlavou v závojích, zatímco pan Dalloway se jim jevil jako středně vysoký podsaditý gentleman oblečený jako venkovský šlechtic chystající se na hon na podzimním vřesovišti. Vzápětí je obklopil značný počet úctyhodných zavazadel z tmavě hnědé kůže, kromě nichž třímal pan Dalloway v ruce uzamykatelnou aktovku a jeho manželka toaletní kufřík, který s velkou pravděpodobností obsahoval diamantový náhrdelník a flakónky se stříbrnými čepičkami.

Table of Contents

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III