Obsah

STRUČNÉ RADY PROTŘELÉHO FOTRA MÉNĚ PROTŘELÝM FOTRŮM

ČÁST PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

ČÁST ŠESTÁ

EPILOG

DENÍČEK MODERNÍHO FOTRA

Copyright © Dominik Landsman, 2014, 2021, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4578-1

STRUČNÉ  RADY  PROTŘELÉHO
FOTRA  MÉNĚ  PROTŘELÝM  FOTRŮM

Gratuluju. Pokud držíte v ruce tuto knihu, pravděpodobně se stala jedna z těchto tří věcí: Podařilo se vám někoho zbouchnout. Někomu se podařilo vás zbouchnout. Anebo třetí možnost, dostali jste tuto knížku darem, ač jste si přáli novou televizi. Inu, máte holt smůlu, televize není a nebude, tak si sedněte do křesla, dejte si nohy na prázdný stolek pod televizi a můžete začít číst.

Jak se brzy dozvíte v téhle knížce, mám silný a neochvějný mandát v oblasti poskytování rad otcům. Ba co víc, já poradím rád. V následujících řádcích provedu nezkušené fotry psychickou i fyzickou centrifugou jménem dítě. Předem upozorňuji, že návod bude veden v ryze chlapáckém macho jazyce, kde nebudu chodit pro drsné výrazy daleko, a možná mě za to i zavřou. Z toho důvodu není následující text vhodný pro moralisty, lingvisty a ženisty, co mají rádi travesty (povšimněte si humorného rýmování, které je přidáno pro odlehčení atmosféry a které hraničí s taškařicí). Obsah textu není vhodný ani pro křesťany, puritány a amiše.

Když už se vám podaří zbouchnout ženskou, je nasnadě, že by měla být alespoň plnoletá. Je to tak lepší. Doporučuju zbouchnout ženu, která už má trošku odžito (ne zase moc) a která má například zaměstnání. Tady ale pozor! Neměla by mít zase lepší zaměstnání než vy, jelikož po porodu pofrčíte rovnou na rodičovskou dovolenou, kde budete kojit, šůrovat byt a lakovat si nehty.

V případě, že zbouchnutá jakžtakž splňuje tato kritéria, je třeba, aby už samotné zbouchnutí mělo nějaké dekorum. Aby to mělo úroveň. Jistě se ve vás mísí různé pocity a otázky. Například, zda to dítě je opravdu vaše. Pokud si neuděláte genetické testy, tak tato otázka zůstane otevřená do té doby, kdy se vám narodí například malý černoušek (pokud jste vy i žena bílé pleti) nebo třeba štěňátko (zde barva pleti nehraje roli).

Zprávu ohledně vašeho budoucího otcovství můžete přijmout třemi způsoby:

*   Uznale kývnout hlavou, jakože to je v pořádku, že to je přesně, co jste chtěl a zamýšlel, a nechat se od ní poplácat po zádech, jaký jste to pašák.

*   Uznale kývnout hlavou, jakože to je v pořádku, že to je přesně, co jste chtěl a zamýšlel, a nechat se od ní poplácat po zádech, jaký jste to pašák. Potom jí říct, že jste natolik rozradostněn tou báječnou zprávou, že se půjdete před barák nadýchat čerstvého vzduchu a radostně tančit. Jakmile budete venku, vezmete prvního stopa a ukryjete se někde v zahraničí. Například v Krakově.

*   Propuknete v nefalšovaný a mužný pláč. Budete vřeštět, zrudnete a budete vztekle dupat a mávat rukama. Budete usopleně v slzách žvatlat, že máte zpackaný život, a pak se půjdete do sklepa oběsit.

Výběr reakce je čistě na vás a každý si tam jistě najde to svoje. Pokud se neschováváte v Krakově nebo se nehoupete na špagátu ve sklepě, budete zapojen do rodičovství. Pokračujte ve čtení.

V průběhu těhotenství je partnerka citlivá úplně na všechno. Často mění nálady od mrzuté megery přes uřvanou hysterku až po vzlykající chudinku. Určitě vás zajímá, jak je to se sexem. Můžete si to rozdat s mrzutou megerou, uřvanou hysterkou nebo vzlykající chudinkou. Výběr je velký.

Během těhotenství partnerce všechno odkývejte. Už tak váš sex visí na vlásku, tak se nepokoušejte ji nějak rozčílit. Je pravděpodobné, že vás dotáhne na předporodní kurz. Několik hodin keců o kojení a porodu není nic super. Doporučuju během kurzu usnout. Můžete si taktéž před kurzem zlomit nohu, takže tam nepůjdete, ale je zde možnost, že půjdete na příští kurz se sádrou na noze. Pokud si budete lámat nohu pravidelně vždy, když se budete chystat na předporodní kurz, vyvolá to v partnerce pocit, že se vám tam nechce, že už ji nemilujete a že je tlustá. Tím pádem nebude sex. (S nadesetkrát zlomenou nohou by to beztak nebylo ono).

Dnes je moderní, když je otec u porodu. Takže pokud jste moderní, nemine vás to. Hned zkraje je třeba ujasnit si jednu věc. U porodu jste nic. Nikoho nezajímáte. I ta blikající zářivka na stropě je důležitější než vy. Veškerá pozornost je soustředěna na rodičku. Váš jediný úkol je tam stát, být zticha a nechat si od partnerky nadávat a drtit ruku. Jakmile se dítě narodí, očekává se od vás, že pořídíte pár fotografií. Foťte ale dítě! Umělecké zátiší s placentou nikoho nedojme. Ani momentka řvoucí rodičky s popraskanými žilkami v očích, se soplem u nosu a pokřivenou čelistí nepůjde za rámeček na noční stolek.

Po porodu bude partnerka s dítětem pár dní v porodnici, takže si můžete oddechnout. Navíc je od vás společensky vyžadováno jít slavit a ožrat se. V tento moment je dovoleno takřka vše a pobyt na záchytce je odpustitelný. Ač nejsou nijak nastaveny mantinely vašeho bujarého oslavování, přeci jenom není vhodné koupit si na oslavu prostitutku. Den předtím, než pojedete do porodnice pro partnerku a pro dítě, spěte. Spěte hodně, jelikož od této chvíle už nikdy spát nebudete.

Až si dítě přivezete z porodnice, uložte jej doma do postýlky, popřípadě do jiné nádoby, a vychutnejte si své otcovství. Dítě bude v postýlce či v jiné nádobě řvát, čímž umocní váš pocit otcovství a připraví vás na společný život. Je celkem možné, že partnerka po porodu trpí laktační psychózou. Proto ji buď zamkněte do sklepa, anebo nechte volně se pohybovat po bytě. V tom případě ji však bedlivě pozorujte a nedávejte jí do rukou ostré předměty. Jestliže vám dítě nějakým nedopatřením usne, okamžitě jděte spát. Ale ihned. Vůbec nezkoušejte například posilovat, skákat na jedné noze nebo dělat cokoliv jiného. Spěte. Buďte rádi, že dítě spí. Za chvíli se probudí, a to pak spát nebudete.

Bezprostředně po porodu nastává šestinedělí. Je to takové období ženy, kdy je fyzicky i psychicky rozbitá, tak na ni nic nezkoušejte. Pro vás to znamená šest týdnů bez sexu. Pokud ji nějakým zázrakem přemluvíte ke styku, mějte se na pozoru. Je možné, že je pošahaná (laktační psychóza) a během koitu vás pobodá šroubovákem.

Modlete se, aby vaše partnerka měla mléko. To je totiž dobré. Je to dobré z toho důvodu, že v noci vstává a vaše dítě kojí. Pokud mléko mít nebude, potom budete vstávat vy a dělat sunar nebo nějakou podobnou kejdu. Mějte na paměti, že vaše mimino je nepřející prevít, kterému jde výhradně o vaše nepohodlí. Modelový příklad: V osm hodin večer nakrmíte dítě. Podle příruček (od teď se bude váš život řídit výhradně podle příruček) se má dítě krmit každé čtyři hodiny, takže další krmení bude o půlnoci. Teoreticky máte čtyři hodiny spánku. V praxi to pak znamená, že dítě bude do půl dvanácté řvát, pak usne a za půl hodiny ho musíte vzbudit, aby se najedlo. Po jídle bude opět pár hodin řvát. Tu půlhodinu spánku si užijte, jak to jen jde.

Odborníci doporučují několik druhů úchopů mimin. Klokánka, tygříka a podobné nesmysly. Až se člověk diví, jak lidstvo mohlo vůbec přežít, když v minulosti odborníci nebyli a zmatení rodiče nosili mimina držíce je za nohu, za ucho anebo ho tahali na laně za povozem po zemi. Nejspíš si tygříka párkrát vyzkoušíte a pak dítě vezmete normálně do náruče s tím, že mu podepřete hlavu. Mimino je chcípák, co nemá žádné svaly, takže hlavu vůbec neudrží. Když ho vezmete bez podpěry hlavy, tak mu klinkne dolů a je hotovo. Hlavička mu upadne a vy budete dlouho bez sexu.

Když už umíte dítě nosit, můžete ho rovnou donést na přebalovací pult a přebalit ho. Přebalování hodně sbližuje. Posrané dítě je skoro tak špatné jako řvoucí dítě ve dvě ráno. Avšak na rozdíl od řvoucího dítěte ve dvě ráno, které bude řvát s postupem času tak nějak pořád stejně, se posranost dítěte s věkem zhoršuje. Nejhorší je přechod na příkrmy. Začínal jsem s pouhou látkovou plenou kolem hlavy, abych nic necítil. Dneska si kolem ksichtu vážu dvě trička, mikinu, a stejně se dávím.

Pokud máte po ruce rodiče či je má po ruce partnerka (nejlepší samozřejmě je, když máte po ruce rodiče oba dva), šoupněte jim dítě na noc hned, jak to bude možné. To pak bude velká sláva a pak se konečně vyspíte. Spánkový deficit sice už nikdy nedoženete, ale budete alespoň trochu schopni normálně fungovat. Například si zavázat tkaničky u bot, aniž by se vám zamotala hlava a omdleli byste. Pokud máte vy i vaše partnerka rodiče z dosahu, brzy zemřete.

ČÁST PRVNÍ

PŘED  ČEŇKEM

Bude  ze  mě  fotr

Znáte to. Jste mladý, krásný, vtipný, bohatý, života si užívající, bezstarostný, atletické postavy, prosperující, perspektivní, vlivný mladík, jehož velikost penisu je až zarážející. Jen tak nevinně si zevlujete, všímáte si svého, když tu vaše přítelkyně, manželka, milenka či v horším případě sestřenice načůrá na plastovou tyčinku a je to tu. Budete fotr. To je ale krásný pocit, viďte? Takový povznášející.

V první fázi se naleznete v duševním deliriu. Já utěšoval Natašu, která propukla v upřímný pláč a výrokem „Zničil jsi mi život!“ mi dala jednoznačně najevo svou nehynoucí lásku. Jelikož jsem muž, který si ví rady za každé situace, šel jsem spát, čímž jsem tento ožehavý problém zdárně vyřešil, a tím jsem téma uzavřel. Jakmile opadla počáteční panika, rozčarování, odmítání, smlouvání, popírání a pravidelné chlapácké večerní vzlykání do dřezu, nastal čas skočit do toho rovnýma nohama.

První trimestr oficiálně začal, když Nataša přišla od svého gynekologa, který potvrdil její stav akutního zbouchnutí. Při-
nesla s sebou dokonce i fotku z ultrazvuku. V tu chvíli nastupuju já jako hrdý otec a dmu se pýchou nad rozmazanou tečkou velikosti zrnka máku, kterou musel gynekolog zakroužkovat fixem, aby mé budoucí dítě nebylo zaměněno za pixel či nedejbože šmouhu. Úplně se v něm vidím, a ač aktuální velikost mého potomka je zhruba jako špendlíková hlavička, shledávám v něm své rysy a předpovídám mu svou krásu i intelekt. Dokonce bych řekl, že se na mě špendlíková hlavička z fotografie usmívá. Tedy za předpokladu, že gynekolog nezakroužkoval omylem šmouhu.

První fáze těhotenství se dále vyznačovala tím, že Nataša přitáhla domů stohy knih o dětech, pod jejichž tíhou se doma lámala nejedna polička. Všechny knihy jsou v podstatě lautr to samé, akorát v jedné jsou fotky černoušků, v druhé malí Číňánci a tak dále. Jelikož jsem rasově velmi snášenlivý a v tomto ohledu názorově nevyhraněný, nikterak jsem knížky předem neodsuzoval podle barvy dětí na přebalu a pídil jsem se po kapitolách „sex v těhotenství“, jelikož to bylo jediné, co bylo aktuální, zajímavé a důležité. S potěšením jsem zjistil, že sex v těhotenství je možný. Tím pro mě skončilo studování těhotenských knížek. Je čas jít loudit sex. Nataša však pravděpodobně kapitolu o sexu nečetla, a tedy nevěděla, že sex v těhotenství možný je, ba co víc, je zcela přirozený a běžný. Z tohoto důvodu pod tíhou nulových informací mé loudění odmítla akceptovat a raději šla zvracet.

Po mých úvodních kolosálních úspěších na poli partnerského sexu jsme absolvovali jakýsi screening, který odhaluje genetické vady. Zde jsem lehce znejistěl, jelikož seznam možných genetických odchylek nabízel lahůdky typu Dawsonova syndromu (nejspíš podle toho chudáka mladíka ze seriálu Dawsonův svět) a asi třicet dalších syndromů, rozštěpy všeho druhu, tři hlavy, kopyta, latentní nežidy, železný hák místo ruky a podobně. Screening naštěstí dopadl dobře, takže šance na nějakou zajímavou genetickou vadu zůstala malá.

Koitální abstinencí a seznamem různých chorob, které mé dítě může do vínku obdržet, jsem tedy srdnatě nastoupil do vlaku jménem otcovství. V očekávání zázraku zrození jsem k tomu přistoupil zodpovědně. Začal jsem jíst, pít i kouřit za tři.

Druhý  trimestr

Druhý trimestr je obdobím, kdy muž nalézá svou vnitřní rovnováhu. Je to mezifáze mezi panikou prvního trimestru a mnohem větší panikou v trimestru třetím. V tomto období je muž se svou situací nejen obeznámen a smířen, ale již si plně uvědomil, co udělal, co udělat mohl, co mohl udělat lépe, a hlavně, co dělat tehdá raději neměl. Je to období rezignace.

Je velice důležité, aby byl nalezen viník celého incidentu. Po důkladném prošetření a nasbírání řady důkazů je jasné, že jediným viníkem celého těhotenství jste vy, otec. Slovo „jediný“ je potřeba zdůraznit, jelikož samozvaný soudce (těhotná partnerka) odmítá mít na události jakýkoliv podíl. V žádném případě se jí to nepokoušejte rozmluvit. V podstatě celé těhotenství jenom přikyvujte, chvalte její vzhled, masírujte její nateklé údy, pořád se usmívejte a říkejte, jak jste šťastní, i když v myšlenkách se podřezáváte ve vaně rezavou žiletkou nebo strkáte hlavu se slastným úsměvem do plynové trouby.

Potenciálním důvodem ke zlepšení nálady je skutečnost, že podle mnohých příruček stoupá těhotným ženám libido. U Nataši bohužel nestoupalo, respektive libido nebylo, a tedy jsem měl jen občas sex z lítosti (sex z lítosti bývá nejlepší). V podstatě to znamenalo vlez na mě a dělej, ať je to co nejrychleji za mnou. Krátká stopáž mi žádný problém nedělala, avšak frekvence byla prachbídná.

Nastal čas připravit se na příchod mimina. Nataša hnána škálou různých hormonů nakupovala jako smyslů zbavená různé oblečky, bodýčka, tepláčky a další zdrobněliny oblečení. Jistě vás napadne otázka, kam jsme všechny ty tuny toho malého oblečení dali? Odpověď je zcela nasnadě, je jasná jak den a naprosto prozaická. Veškeré věci pro miminko byly uloženy do mých komod a mé věci z těchto komod zcela bez výčitek a bez emocí vyházeny na hromadu na zem. Postupně jsem byl tedy přesunut do prostoru horní police ve skříni k vánočním ozdobám, balicímu papíru a futrálu od kytary – tichému a smutnému svědku mé sladké a hustopřísné minulosti. Není čas si zoufat, jelikož časem budu odsunut i z horní police ve skříni na neznámé místo a ve finále se budu muset poroučet i z neznámého místa a všechny svoje věci, které mám, budu nosit na zádech v baťůžku. Druhý trimestr je také přehlídkou různých vyšetření. Jako opora jsem chodil s Natašou takřka na všechna. Je to asi jediná šance, jak se muž legálně podívá ke gynekologovi. Musím konstatovat, že není o co stát a zážitek je to podobný, jako byste se šli podívat třeba do ordinace zubaře. Ani nevím, co jsem si od toho sliboval. Žádné zvrhlé nástroje se v tomto případě nepoužívají a většinou vás tam sestřička vpustí, až když se provádí ultrazvuk, což vyjma lubrikačního gelu na břiše Nataši nevykazovalo žádné známky erotiky či zvrácených libůstek.

V rámci různých vyšetření jsme si nechali provést i legendární triple test, který potvrdí či vyvrátí možnost tří genetických poruch (plodu, nikoliv vašich), a to již dříve zmíněný Downův, respektive Dawsonův syndrom, potom další syndrom, jehož název si již nepamatuju, a klasický rozštěp. Všechny tři poruchy jsou lahůdkové a obsahují vlastnosti, které rodič u svého dítěte příliš nevyhledává.

Triple test v našem případě nedopadl úplně dobře. Dokonce by se dalo říci, že hodnoty byly špatné, a to konkrétně u rozštěpu. Zde se naskytl prostor pro paniku. Okamžitě jsem začal surfovat na internetu a hledat informace. Poprvé jsem tak narazil na zajímavý jev: diskusní fórum maminek. Na jakékoliv informace na internetu, které souvisí s těhotenstvím a dětmi, mají monopol ženy. Ženy infantilní, žvatlající a celkově si říkající o ránu tyčí přes zátylek. Osoba, která v deseti větách napíše sto smajlíků, dvacetkrát napíše slovo „mimísek“, zdrobňuje už jednou zdrobnělá slova a navzdory tomu ve svém příspěvku neuvede v podstatě žádnou myšlenku, by měla mít zákaz vstupu na internet a její dítě by měla promptně zabavit sociálka.

Hledání informací o triple testu vypadalo následovně: zadal jsem do vyhledávače slovo „triple test“ a vyjela mi řada odkazů na různá fóra. Na jeden odkaz jsem kliknul a ocitl jsem se na mateřském fóru, které se týkalo mého problému. Reakcí byla spousta, začal jsem tedy studovat. Asi po třech hodinách studování několika stovek komentářů jsem se však nedozvěděl žádnou informaci. Už druhý příspěvek v diskusi byl mimo téma, zhruba od pátého si tam holky začaly posílat navzájem fotky svých fakanů, začaly se zvát na kafe, střílely po sobě mrkajícíma smajlíkama a estrogen z monitoru úplně stříkal. Stejné to bylo i na jiných fórech. O triple testu jsem se tedy vůbec nic nedozvěděl, ale zase jsem byl nabit pozitivní energií a už se těšil na svého mimíska, který sice bude mít rozštěp, Downův syndrom a narodí se pravděpodobně bez hlavičky, ale zase si s holkama z fóra zajdu na kafčo.

Později u lepšího testu bylo podezření na rozštěp vyvráceno.

V trimestrálním utkání jsem se ocitl na konci druhé třetiny. Zatím jsem prohrával na celé čáře, ale zápas nebyl u konce. Třetí třetina mohla přinést obrat k lepšímu. Ještě nic nebylo ztraceno a stále jsem mohl zvítězit.

Třetí  trimestr

Příchod malého rabiáta se přiblížil. Bylo potřeba dotáhnout do konce veškeré detaily. Coby netáhlo s volšovýma rukama, které se zraní už při pouhém pohledu na kladivo z uctivé vzdálenosti, jsem se s vervou vrhnul na montování dětské postýlky. Zkušeně jsem si vypůjčil šroubovák, kladívko, jakési kleště, další jakési kleště, které prý slouží k utahování těch prvních kleští, autogen, hever (ten s postýlkou tak úplně nesouvisí, a proto jsem si jej vypůjčil z jiných pohnutek), pracovní rukavice, montérky a kolečko. Byla to velká událost. Ráno jsem vstal, důležitě si navlékl montérky a pracovní rukavice. Kolečko jsem opodál opřel o zeď, abych navodil dostatečně pracovní atmosféru, a do ruky jsem si vzal kladívko.

Imidž jsem měl doladěnou do posledního detailu a bylo načase se vrhnout do montování. Postýlka se skládala z pěti dílů. Ze čtyř stěn a roštu na malou matraci. V podstatě stačilo ty stěny přišroubovat k sobě již připravenými úchyty a mělo být hotovo. Ač jsem byl řemeslník jak z učebnice, montoval jsem postýlku půl dne a často jsem u toho krvácel. Ve finále mi spadlo na nohu opodál opřené kolečko, což byla poslední kapka. Vztekle jsem mrštil rukavicemi neznámým směrem a šel jsem se projít. Mezitím těhotná Nataša postýlku složila, takže všichni byli spokojeni.

V životě každého muže přijde okamžik, kdy si pojmenuje své dítě a kdy si poprvé nahmatá na varleti znepokojivé cizí těleso. Mě se aktuálně týkal první případ. Jelikož jsme s Natašou velmi krea-
tivní pár, kosmopolitní lidé a máme vybraný vkus, bylo potřeba toto prezentovat prostřednictvím dítěte. Gynekolog ve frontě v drogerii, který se s námi z nějakého důvodu chtěl vehementně bavit, nám prozradil, že budeme mít kluka, což jsme si posléze nechali potvrdit vyšetřením u našeho vlastního gynekologa.

Vybrat jméno pro syna je velká výzva a velký závazek. Z počátku jsme to pojali nihilisticky a vzduchem létala jména jako Nostradamus, Ježíš, Bůh, Spiderman a podobně. Pokud bychom syna nazvali některým z těchto jmen, jistě by ve škole dostával každý den z plezíru přes držku a v patnácti by nás ve spánku podříznul jak podsvinčata, což jsme vyhodnotili jako nežádoucí. Na přetřes tedy přišla některá z krásných českých jmen typu Roger, Omar, Barack nebo Grzegorz či rovnou Gabricz, avšak ani zde jsme se neshodli. Na pomoc tedy přispěchala klasika s aktuálním trendem.

Nagano bylo již pasé, Dominik ani Jaromír tedy nefrčí, Esmeralda je zapomenuta, takže José Armando by byl nepochopen. Jediné, co se ve společnosti dělo, byly prezidentské volby. Termín porodu dokonce spadal přesně na inauguraci prezidenta Miloše Zemana. Miloš Zeman však opticky neodpovídá mé představě ideálního vzoru pro dítě, neřkuli přímo představě zdravého člověka, tedy syn nemohl být ani Miloš. Vzduchem se taktéž potutelně vznášelo jméno, které jsme se oba báli vyslovit, ale tušili jsme, že je nutné o něm přemýšlet. Tím jménem bylo Sandokan. Jakmile jsme o jméně Sandokan dostatečně dlouho přemýšleli, jali jsme se vybírat jiné jméno.

Vybírání jména je opravdu náročná disciplína. Zvlášť pokud ji provádíte ve dvou a každý má právo veta. Demokracie v tomto případě nefunguje, tedy jsem vzal otěže do svých rukou, dupnul si, dal na odiv své mužství, a Nataša syna pojmenovala Čeněk. (Toto je pouze pseudonym. Syn se jmenuje úplně jinak, avšak pro účely této knížky jsem mu jméno změnil, abych zachoval jeho práva. Kdybych ho natáčel na kameru, rozmazal bych mu i obličej. Můj syn má ve skutečnosti mnohem hezčí jméno, než je Čeněk, jelikož Čeněk je velmi hnusné jméno. Pakliže toto čte někdo, kdo se jmenuje Čeněk, jistě mi dá za pravdu.)

V třetím trimestru se do hry opět dostal sex. Jak se již pomalu stalo tradicí, veškeré těhotenské publikace ho zmiňují, dovolují a dokonce doporučují. To je od nich velmi hezké, avšak nikde se nezmiňují o tom, jak to udělat. Nataša už byla značně nateklá v oblasti abdomenu (rád používám cizí slova, abych působil inteligentně) a slova jako glóbus, či rovnou buben, byla na místě. Z toho důvodu se stalo, že Nataša měla chuť, já měl chuť (v období těhotenství bývá sex natolik nárazový a nečekaný, že je potřeba být neustále ve střehu, jelikož další možnost se již nemusí opakovat), ale praktické provedení vázlo. Jistě, mohl jsem se chvíli nahatý pohupovat na vzdouvajícím se břiše a držet balanc, ale toto nebylo ani pro jednu stranu uspokojující. Různé zajímavé a zničující polohy jsme se v obavě o dítě báli provozovat, takže nám nezbylo než dát klasickou rychlovku s rozběhem plavmo. Pakliže by vás zajímalo, jak tato poloha vypadá, raději na ni zapomeňte. Není to nic hezkého a dost možná to není ani legální.

Předporodní  kroužek

Jedním z životních milníků každého muže je absolvování předporodního kurzu. Již od útlého dětství jste na to připravováni, jste k tomu směřováni, ale když k tomu ve finále dojde, většina z vás se hroutí, začnete se potit, koláče v podpaždí se vám proleptají takřka skrz paži, sevře se vám žaludek, pokoušejí se o vás mrákoty a celkově nejste zrovna stoprocentní. I na mě došlo.

Z amerických filmových komedií s Drew Barrymore vím, co takový předporodní kurz obnáší. Budu držet svou partnerku kolem pasu, zatímco ona bude v pololeže zapřená o mě hlasitě funět, roztahovat nohy, kroutit pánví a umaštěná kyprá hipísačka v letech mi bude zcela pokrytecky radit, jak se mám u porodu chovat. Také vyfasuju panenku, která bude znázorňovat mé dítě. Panence následně po vzoru humorných amerických filmů omylem utrhnu jednu z končetin, pronesu vtipnou hlášku, ze které půjdou všichni kolem do kolen, a v pozadí se ozve smích.

Tak nějak jsem si představoval předporodní kurz, avšak realita byla jiná. Méně americká, méně situačně humorná a s mizivým množstvím Drew Barrymore. Náš předporodní kurz byl dvoukolový. První kolo neslo název „porod“ a druhé kolo „laktační kurz“. Laktační kurz sliboval podle názvu velký zážitek a hodně jsem si od něj sliboval, ale cesta do druhého kola vedla přes kolo první.

Ve stanovený čas jsme se dostavili na stanovené místo. U vstupu jsme obdrželi těhotenský balíček a mentolku. Sotva jsme se s Natašou rozkoukali, už nás hnali úzkou chodbičkou do společenské místnosti, respektive přednáškové haly. Zde jsme si vyzuli boty (po apelu některých účastnic a pána, který na štaf-
lích spravoval v hale zářivky, jsem si boty opět nazul), vybrali jsme si skákací míče a spolu s ostatními zbouchnutými ženami a jejich vyplašenými partnery jsme udělali půlkruh a posedali si na skládací míče. Do čela půlkruhu záhy důležitě dorazila specialistka na porody a čtyři hodiny vyprávěla. Co říkala, to nevím, jelikož jsem po deseti minutách přestal vnímat. Patrně hovořila o svém dětství, jak se má a jaké má ráda filmy. Za ty prachy, co předporodní kurz stál, jsem očekával větší parádu. Čtyři nekonečné hodiny jsem si krátil pozorováním pána na štaflích, který opravoval zářivky. Jsem přesvědčen, že muž po čase zjistil, že ho pozoruju, a začal se předvádět. Zářivky opravoval mnohem pohledněji a zručněji. V průběhu intenzivních čtyř hodin jsem ze skákacího míče párkrát spadnul (poprvé, když jsem usnul, a posléze jsem padal z nudy), čímž jsem rozčísnul atmosféru a rozčeřil klidné vody předporodního kurzu.

Paní, která čtyři hodiny vyprávěla, co měla k obědu a jakou barvu má její boa (tedy domnívám se, že o tom mluvila, jelikož jsem ji neposlouchal), náhle začala vyvolávat lidi z publika. To ve mně hrklo. Na to jsem nebyl připraven a hlavně jsem na to vůbec nebyl zvědavý. Měl jsem se k odchodu, když tu mě Nataša strhla za rukáv a usadila na skákací míč s takovou razancí, že jsem byl odmrštěn směrem dovnitř půlkruhu, čímž jsem si zajistil vyvolání. Musel jsem se představit, říci pár vět o partnerce a o těhotenství, no prostě otázky hodně na tělo, a pak jsem si mohl jít zase sednout. Vypotil jsem několik nesrozumitelných vět a šel zpět na svůj míč.

Po pěti hodinách paní přednášející oznámila konec. Radostí jsem začal škytat, avšak nadšení bylo předčasné. Jako zkušená přednášející nechala prostor na otázky. To jsem věděl, že je zle, jelikož v každé skupině při jakékoliv příležitosti se najde minimálně jeden blbec, který nic nepochopí, není mu to vůbec blbé, že nic nepochopí, a co je horší, není mu vůbec blbé, že v podstatě všem vydá na odiv to, že nic nepochopil. I zde se taková osoba našla, následovala tedy další shrnovací dvouhodinovka.

Jakmile první kolo předporodního kurzu skončilo, s nulovými informacemi jsme se vydali domů, kde jsme alespoň rozdělali náš těhotenský balíček. Balíček měl být pro mě jakousi cenou útěchy. S velkým napětím jsem ho tedy rozbalil a očekával velké věci. Balíček obsahoval letáky firem, které vyrábí dětské výrobky, fotografii cizího dítěte, jeden kondom s příchutí jablko a přání hodně štěstí u porodu. Balíček šel rovnou do koše. Za tři litry velká paráda. Teď už to zachrání jedině laktační kurz, a to pouze v případě, že přednášející bude mít minimálně čtyřky prsa, která nechá kolovat na osahání.

Laktační kurz se konal přesně za týden. Přednášejícím byl plešatý muž, čímž u mě předporodní kurz skončil. Pán hovořil o kojení dobré tři hodiny. Hovořit tři hodiny o kojení, to je podle mě kumšt. Plešatý pán vyprávěl o kojení natolik emotivně (občas se během věty rozvzlykal nebo rovnou rozbrečel), že o tom, že odkojil své děti, nebylo pochyb. Podle vzrušení v jeho hlase jsem hádal, že se mu během přednášky začalo tvořit mléko, a když si v polovině musel akutně odskočit, dal bych ruku do ohně za to, že si na záchodku odsál z každého struku minimálně půl litru.

V rámci předporodního kurzu jsme měli v ceně návštěvu porodnice, která je zadarmo.

Porod

V době, kdy vaše partnerka vypadá, že pukne, je čas si připustit, že porod je nasnadě, a začít dostatečně panikařit. I já jsem pořád s vědrem a hadrem pobíhal za Natašou a čekal, až jí praskne břicho a já malého Čeňka budu sbírat po zemi. Ještě předtím jsme se byli v rámci předporodního kurzu podívat do porodnice. Zážitek to byl chlapácký a po stránce uvědomění si mé mužnosti šlape na paty okamžiku, kdy jsem s Natašou navštívil gynekologa.

Před porodním sálem si za dvacku můžete v automatu koupit celý chirurgický set, který obsahuje chirurgickou čepičku, chirurgický plášť, roušku na obličej a návleky na boty. Stetoskop ani skalpel v setu nebyly, z čehož jsem na místě lehce posmutněl. Absence širší chirurgické výbavy mi však nezabránila automat řádně podojit. Do kantýny jsem si skočil rozměnit drobné a následně vzal z automatu sety za pět set na – jak jsem doufal – zvrácené a znepokojivě vášnivé hry s Natašou.

Se třemi igelitovými taškami plnými chirurgických setů jsme byli vpuštěni s lékařským doprovodem do prostorů nemocnice. Zde se nacházelo několik různých oddělení. První byla přípravná místnost, kde se provádí různá vyšetření a odhaduje se, za jak dlouho přijde porod. Naše doprovodná lékařka odvedla celou naši skupinu zrovna do jedné z těchto místností, kde aktuálně ležela rodička s roztaženýma nohama na roztahovacím křesle. Kupodivu nebyla ze skupinky cizích lidí u vytržení, ale když jeden z tatínků z naší úderné skupiny návštěvníků začal tajně s bleskem fotografovat její ne příliš zahalené prostory, byli jsme z místnosti bez okolků vykázáni primářem.

Náš lékařský doprovod pravděpodobně záhy nabyl dojmu, že naše zvědavá skupinka je banda nevděčníků a pubertální chátra, a razantně zkrátil návštěvu porodnice na minimum. Pouze nás odkázal na prohlídku prázdných porodních sálů, které byly zcela nekorektně rozděleny podle ceny. Nejprve jsme byli v nadstandardu, kde byla vířivka, televize, odpočinkové křeslo pro tatínka a vana pro maminku. V koutě byla jakási plenta, za kterou byl nejspíš švédský stůl a hosteska.

V druhém, taktéž nadstandardu, to už bylo slabší. Tam byla jenom postel pro rodičku, rádio, záchod a malé štokrle pro otce. Poslední pokoj byl standard hrazený pojišťovnou. Na zemi byl flek od krve, na oknech mříže, na stropě blikala zářivka, uprostřed byla postel pro matku a v rohu na stole ušmudlaná ná-
vštěvní kniha s řetízkem, kde pravděpodobně bývala propiska, než ji někdo urval. Taktéž zde byla v rohu plenta. Tady jsem však švédský stůl nečekal. Pravděpodobnější bylo, že za plentou je sériový vrah s rezavou sekerou.

Den před termínem porodu jsme byli s Natašou na kontrole v porodnici, kde jsem očekával potvrzení termínu. Abych okolí včetně vyšetřujícího doktora i nenarozeného Čenka utvrdil, že to myslím vážně a datum porodu nehodlám posouvat, vzal jsem s sebou i Natašiny věci do porodnice s tím, že ji tam už zanechám a bude pokoj. Věci do porodnice čítaly čtyři obří kufry na kolečkách, které se v závějích sněhu půldruhého kilometru od parkoviště do porodnice přepravovaly v podstatě samy, ne-li ještě lépe.

Asi po hodině, kdy jsem se prodíral sněhem s kuframa v zubech a dělal stopu pro těhotnou Natašu, jsem se dopotácel ke vstupu do gynekologicko-porodnického pavilonu. Zde jsem odpadl vyčerpáním. Nataša mě romanticky překročila a namířila si to do čekárny. Akce porod byla v plném proudu. Asi po čtyřech hodinách, z nichž jsme tři hodiny a padesát pět minut strávili v čekárně, pro nás také akce porod skončila. Pan doktor nařkl Natašu z toho, že je málo otevřená, respektive vůbec, a proto máme přijít až koncem týdne. Poohlížel jsem se po něčem, čím bych Natašu otevřel nebo minimálně načal. Když jsem nic nenašel, vzal jsem opět všechny kufry a jako ten nejubožejší portýr jsem se šinul zpět k autu.

Za čtyři dny se situace opakovala, vyjma toho, že tentokrát jsem táhl kufrů pět a Nataša byla otevřená ještě míň, neřkuli přímo zavřená. Opět jsme se měli ukázat až po pár dnech. Když se ani po třetí návštěvě a desíti dnech po termínu porodu nic nezměnilo, byl čas jít na to od lesa. Natašu jsem do porodnice zavezl, nechal ji tam a ujel. Doktorům se jí patrně zželelo a začali jí porod vyvolávat. Umístili ji na oddělení rizikového těhotenství. Druhý den jsem ji jel navštívit s tím, že porod je již za dveřmi.

Nataša nebyla zrovna ve stoprocentní kondici. Celou noc ji vyšetřovali a vyvolávali porod, leč stále se nic nedělo. Na pokoji byla se zkušenou rodičkou, ostřílenou harcovnicí a profesionální matkou – šestnáctiletou paní Balogovou. Když jsem za Natašou dorazil, měla paní Balogová návštěvu asi patnácti příbuzných, a tak jsme se s Natašou raději šli projít po chodbě. Vypadala velmi poklesle. Pokusil jsem se ji obveselit netaktním humorem adresovaným její nateklé postavě, načež jsem byl poslán domů.

Druhý den jsem mohl za Natašou už přímo do pokoje, jelikož Balogovi zabrali vestibul i přilehlé chodby, kde tančili a hráli na kytary. Pokoj byl tedy prázdný, takže jsme s Natašou měli soukromí. Opět jí celou noc vyvolávali porod a večer ji měli převézt na porodní sál. Ne snad, že by už měla rodit, ale proto, aby mohli ve vyvolávání porodu přitvrdit a aby zaplatila víc za nadstandardní porodní sál, který se platí ode dne, kdy tam vkročíte. Především však proto, aby uvolnila místo pro Balogovy, kteří si do pokoje večer dotáhnou maringotku.

Další den jsem tedy zamířil na porodní sál. Zatímco v noci Nataše tradičně vyvolávali porod, odrodily ve vedlejších sálech tři ženy včetně paní Balogové. I během mé návštěvy se řinul z vedlejšího pokoje nelidský řev, který dal vědět, že se zde odehrává zázrak zrození života. Podle intenzity řevu jsem usoudil, že porod patrně bolí víc než dostat balonem do rozkroku, což jsem dosud považoval za vrchol bolesti. Jednu chvíli jsem měl nutkání zeptat se sestřičky, která zrovna probíhala kolem, zda to rodí opravdu člověk, jelikož zvuky silně připomínaly výbuch kombajnu s patnácti zemědělci na korbě. Celý bílý jsem se potácel po pokoji, když tu přišel doktor, vyšetřil Natašu a oznámil nám, že i já jsem pravděpodobně víc otevřený než Nataša. Byl čas jít domů.

Porod,  díl  druhý  aneb  Nazdar,  Čeňku

Nikde se o tom nepíše ani nemluví, ale vlastní porod je záležitostí převážně byrokratickou. Zpocená, zlomená rodička, která se svíjí v bolestech a vzývá Satana (i křesťanky, které chodí ke zpovědi, zpívají v kostele, nosí spodničku, na zádech mají vytetované INRI a v neděli nemohou dospat, jak se těší do kostela, v tento moment Boha opouštějí a na krátký moment konvertují k Satanovi), musí vyplnit řadu formulářů.

Jakmile jde o lejstra, jde lidskost stranou. Věc se má tak, že dokud nevyplníte všechny dokumenty, neporodíte. Před vlastním porodem je rodička zavezena do temné místnosti s jednou lampičkou a stohy dokumentů. Do této místnosti otec nesmí, a proto postává a okouní venku přede dveřmi. Otec může přešlapovat z místa na místo jak chce, může sebevíc sedět na křesle před místností a vrtět sebou, co to dá, ale nic neurychlí. Dokud nebude vše vyplněno, porod nebude a přes to vlak nejede. Pokud by nedejbože rodička začala během vyplňování lejster rodit, přispěchá pan doktor a jemným dotykem dítě v děloze přidrží, dokud nebude podepsán poslední informovaný souhlas.

Bůhví co všechno rodičky podepisují. Nedělám si iluze, že v bolestech a ve stresu všechny dokumenty nejprve pětkrát přečtou. I Nataša musela vše podepsat, takže očekávám, že k nám brzy dorazí pán, který nám vezme dítě, nábytek a mou ledvinu a oháněje se podepsaným lejstrem bude tvrdit, že to je v pořádku, že to je tak podepsané a že všechno pak bude lepší.

Když Nataša vše podepsala a mělo se přejít k činu, stále se nedělo nic. Malému Čeňkovi se vůbec nechtělo ven. Už to vypadalo, že z porodu sejde a celá ta záležitost s dítětem tak nějak zmizí do ztracena. Něco jako dlouhý vztah, který je nudný a postupně vyšumí. Prostě porod budou vyvolávat čím dál méně často, já budu čím dál méně často jezdit do porodnice, až postupně do porodnice přestanu jezdit úplně a Nataša postupně přestane rodit a všichni budou dělat, že se nic nestalo a nikdo těhotný nebyl.

Když už jsem to nejméně čekal, zvonil mi brzy ráno telefon a na druhé straně mi Nataša oznámila: „Už.“ I když jsem se na tuto chvíli připravoval několik měsíců, měl jsem nacvičený postup a přichystány pokyny, zmocnila se mě panika. Celý zelený jsem se vypotácel ze dveří a s vlasteneckou písní na rtech usedl do auta a odjel směr porod. Cestou se mě zmocňovala řada chlapáckých myšlenek, jako třeba že bych mohl místo do porodnice jet do Chorvatska k moři, vypnout si telefon a doufat, že se ta situace nějak přežene a podobně. Nakonec jsem ale do porodnice dorazil, což mě šlechtí a dokazuje, jaký jsem charakter. Jelikož jsem v roztržitosti doma zapomněl chirurgický set, kterých máme ve skříni několik kilo, musel jsem si koupit nový. Nasoukal jsem na sebe ty jednorázové doktorské hadry, nasadil si roušku, rukavice a vyrazil na porodní sál za Natašou v domnění, že tam přijdu zrovna včas, abych dítě odrodil, přestřihl pupeční šňůru, připil si s primářem a zase odjel domů. Počítal jsem, že za půl hodinky budu doma.

Nataša však vůbec nevypadala, že za půlhodinu budu doma. Potácela se po pokoji, opírala se o kapačky a pokusila se vyloudit i úsměv. Žádné kontrakce, nic, nula. Následovala zajímavá čtrnáctihodinová pasáž, kdy jsem střídavě seděl, střídavě chodil a občas seděl nebo dokonce chodil. Na rozdíl ode mě však Nataša občas ležela a taky někdy chodila. Jednou začas se nás uráčil navštívit doktor, který Natašu vyšetřil, spiklenecky na mě mrknul, řekl, že se nic neděje, a odešel.

Asi po pěti hodinách přišla velká událost. Nataša přísahala, že cítila jednu malou kontrakci. To bylo slávy. Celé oddělení se na to přišlo podívat a vrchní sestra mi dokonce s pláčem potřásla rukou. To bylo na další tři hodiny vše. S Natašou jsme si o té kontrakci povídali a s láskou na ni vzpomínali. Je škoda, že jsem si ji nevyfotil, jelikož už očividně žádná další nebude.

Po osmi hodinách se vystřídala směna a přišla se na nás podívat nová doktorka a nové sestřičky. Mezi nimi byla i jedna postarší sestřička, jejíž ambice byly ty nejvyšší a očividně se jednou stane doktorkou, ne-li přímo nějakou hezkou nemocí. Když doktorka zmizela z dohledu, přispěchala tato ochotná a příjemná sestřička k Nataše a jala se ji sama vyšetřovat. Co na tom, že Nataša řvala bolestí jak tur, já sám jsem omdlel a mladší sestřička hořekovala, ať toho nechá. Ona si dál šla za svým snem a vyšetřovala. Jakmile vyšinutou sestřičku odvedli, přišel nás navštívit sám pan primář. Pan primář se na nás usmál, popřál hodně úspěchů a odešel. Čekal jsem od něj víc.

Po čtrnácti hodinách doktorka konečně usoudila, že přirozenou cestou to nepůjde a dítě vytáhne ven císařským řezem. Je zvláštní, že to po celou dobu nikoho nenapadlo a všichni se snažili o nemožné. Nataša byla tedy odvezena na operační sál a já byl zanechán sám na sále porodním.

Je skandální, nakolik je otec u porodu ignorován a přehlížen. Padesát procent dítěte je v podstatě jeho, ale personál se chová, jako by byl vzduch. Ještěže rodička otce vnímá a v bolestech proklíná jeho jméno a častuje jej nevybíravými slovy. Mě si za celou dobu nikdo nevšiml. I když jsem omdléval, krvácel z nosu a občas vykřikoval strachy, nikoho jsem nezajímal.

K porodu císařským řezem otec vpuštěn není. Pokusil jsem se argumentovat tím, že mám přeci doktorský plášť, čepičku i roušku z automatu za dvacku, tedy jsem skoro doktor, ne-li ještě něco víc, ale mé úspěchy na poli medicíny nikoho nezajímaly a musel jsem zůstat sám. Mou bezradnost navíc podtrhla uklízečka, která asi po deseti minutách, kdy jsem bezcílně bloumal po porodním sále, přišla vytřít.

Asi po hodině jsem usoudil, že podlaha už je suchá a mohu na ni šlápnout. V té chvíli jsem zaslechl z operačního sálu dětský pláč. Bylo to tu. Synátor řval jako by ho na nože brali. Běžel jsem aspoň do futer dveří a čekal jsem, až se rozrazí dveře sálu a vyjde doktor s Čeňkem. Záhy se dveře sice rozrazily a doktor cosi nesl, avšak pevně jsem doufal, že to Čeněk není. Už proto, že to bylo neforemné, krvácelo to a navíc to dal doktor do ešusu a vložil do skříňky. Patrně to byla placenta, ale co s ní budou dělat, to jsem raději nedomýšlel.

A pak to přišlo. Doktor odnášel řvoucí mimino kamsi do jiné místnosti a já na chvíli zahlédl plod svého penisu. Musím přiznat, že to byl silný moment. Asi po čtvrt hodině, kdy jsem neměl ponětí, co dělat, jsem se postavil ke dveřím a začal hlasitě pokašlávat, aby si mě někdo všiml. Přišla za mnou sestra a zeptala se, zda jsem otec. (Zde končí a padá jakékoliv bezpečnostní opatření porodnice, jelikož když bude někdo toužit po dítěti, stačí zajít do porodnice, opřít se o dveře, tvářit se zmateně, a až se ho někdo zeptá, jestli je otec, přikývnout a zajít si pro dítě.) Já byl konečně odveden za Čeňkem.

Zamotala se mi hlava a bylo mi na zvracení. Patrně tíha otcovství. Čeněk byl malý a řval. Aby ho asi ještě víc naštvali, sestřička mu strčila do zadku teploměr. Čeněk řval ještě víc. Ocitl jsem se v jakémsi deliriu. Mé plány fotit jak zběsilý vzaly zasvé. Kdyby mi sestřička nepřipomněla, že mám v ruce foťák, vůbec by mě to nenapadlo. Beztak jsem vyfotil Čeňka jenom dvakrát a z toho jednou rozmazaně a podruhé jsem se netrefil a vyfotil jsem strop. Jakmile mu změřili teplotu, zvážili ho, změřili, zabalili, dali mi ho do náruče. Čeněk přestal na chvíli řvát a začal dělat ze slin bublinky. Je to šikovný kluk... Tak, a byl ze mě fotr. Ideální čas na to, jít se opít.