Manželky nacistů

NAZI WIVES

Copyright © James Willie, 2019

All rights reserved

Translation © 2022 by Manfred Strnad

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8955-7

Obsah

ÚVOD

PRVNÍ ČÁST

1

2

3

4

5

DRUHÁ ČÁST

6

7

8

9

TŘETÍ ČÁST

10

11

12

13

ČTVRTÁ ČÁST

14

15

16

ZÁVĚR

POZNÁMKY

BIBLIOGRAFIE

Děkuji své agentce Sonie Landové ze společnosti Sheil Land Associates, Ltd., za její neochvějné nasazení a podporu a Gaie Banksové a týmu, který zajišťoval zahraniční práva, za to, že se jim podařilo tuto knihu dostat do světa. Poděkování patří také Lauře Perehinecové z nakladatelství The History Press za její nadšení a obětavost, Alexi Waiteovi za pomoc při redakci mého rukopisu a celému týmu nakladatelství The History Press za jeho skvělou práci. V neposlední řadě děkuji svým přátelům a rodině. Bez jejich loajality a velkorysosti by tato kniha nemohla vzniknout.

ÚVOD

Večer 10. července 1937 si německo-židovská novinářka Bella Frommová, která přispívala do společenské rubriky jednoho berlínského deníku, vyšla do kina na romantickou komedii Broadway Melody. Film volně adaptoval originál z roku 1929 a obsahoval hit „You Are My Lucky Star“ (Jsi moje šťastná hvězda). Objevovala se v něm řada postav, které se pokoušejí rozjet show na Broadwayi, film je plný fraškovitých zákulisních intrik a také okouzlujících míst – penthousů a střešních pavilonů – a finále obstarávají dva klavíry klouzající po tanečním parketu vedle stepujícího sboru v cylindrech a fracích.

Po příjezdu ke kinu Bella zaparkovala auto a najednou si všimla, že vzbudila zájem dvou esesáků. Jeden z nich si poznamenal poznávací značku jejího auta, zatímco druhý na ni namířil fotoaparát a rychle zmáčkl spoušť. Důvod sledování pochopila vzápětí, když nedaleko zastavilo několik velkých automobilů se znaky hákového kříže. Z jednoho z nich vystoupil Heinrich Himmler a jeho žena Margarete. Do kina odešli v doprovodu svého „zasmušilého bodyguarda“.1 Jakmile se ocitli uvnitř, Himmler a Margarete zaujali svá místa – z obou stran obklopeni svými anděli smrti. Pohodlně se usadili, aby zhlédli sto jedna minut zábavy a skotačení. Tato surrealistická a téměř komická scéna se jeví poněkud podivně vzhledem k tomu, jak Himmlera veřejnost obecně vnímá: pedant bez humoru a bezohledný fanatik, posedlý šílenými představami o nadřazené germánské rase.

Proč tedy vzal Margarete na rozverný muzikál? Na rozdíl od jiných příslušníků nacistické elity – včetně Hitlera – nebyl Himmler filmovým fanouškem, který by dychtivě konzumoval nejnovější hollywoodské filmy. Možná že si chtěl jen dopřát trochu bezstarostného úniku, aby se odreagoval od každodenních starostí. Nebo se na film vypravil proto, aby ho prozkoumal kritickým okem a na vlastní oči se přesvědčil o zvrhlé dekadenci americké společnosti? Nebo se jen snažil potěšit svou ženu? Od začátku politické kariéry se na jejich manželství těžce podepisovala jeho dlouhá pracovní doba a téměř neustálé cestování. Teď se naskytla vzácná příležitost, jak si společně užít večer a slavnostně se obléknout. Jak zalarmovat flotilu aut a uniformovaný doprovod, udělat dojem a dopřát Margarete podívanou na oddechový film.

Bohužel nevíme, jestli se Broadway Melody Margarete líbil, nebo jestli jen byla ráda, že si její manžel našel čas, aby ji potěšil. Možná že nejnapínavější částí jejího večera byla projížďka ulicemi hlavního města v konvoji SS, který vyvolával strach a úžas ve všech, kteří ho v ulicích zahlédli.

Z tisícovek knih o nacismu jen hrstka pojednává o manželkách vůdčích osobností Hitlerova režimu: Gerdě Bormannové, Magdě Goebbelsové, Carin a Emmy Göringových, Ilse Heßové, Lině Heydrichové a Margarete Himmlerové. Zatímco jejich muži zanechali nesmazatelnou stopu v naší kolektivní paměti, ženy, které jim poskytovaly životně důležitou podporu, povzbuzovaly je v kariéře a usměrňovaly ji, zůstaly z velké části dějinám skryty a odsunuty do poznámek pod čarou. Obecná zkušenost žen v nacistické éře se stala předmětem seriózního studia již v osmdesátých letech 20. století, což otevřelo cestu k širšímu poznání života v tehdejším Německu a poskytlo komplexní a diferencovaný obraz skutečnosti, který zpochybňoval stereotypy udržované nacistickou propagandou. Ženy na samé špičce hierarchie systému však byly tehdy opomenuty.

Částečně je to způsobeno povahou zdrojového materiálu, s nímž je z velké části třeba zacházet opatrně. Přestože je od té doby k dispozici mnohem více informací – některé se dostaly na světlo světa v posledních desetiletích –, stále existují značné mezery týkající se chybějících časových úseků v denících a dopisech, které po těchto ženách zůstaly. V poválečných autobiografiích, jež některé z nich napsaly, se aktivně snažily vykreslit své manžele jako vzory ctnosti a samy sebe popisovaly jako nevinné a pouze přihlížející. V některých případech jde o vzpomínky a paměti „spolucestujících“ napsané se specifickou konkrétní motivací a záměrem. Mnohdy jde o ozvěnu anekdot, pověstí a drbů, což dnes znesnadňuje rozlišit skutečnost od fikce.

Je tím však ovlivněno jakékoli minulé bádání a nelze tím vysvětlit a omluvit, proč historikové nedokázali ženám špiček nacistického režimu věnovat pozornost, kterou si zaslouží. Dali tím za pravdu jejich vlastnímu tvrzení, že existoval jasný rozdíl mezi veřejným a soukromým životem jejich manželů. Jenže to zjevně není pravda. Nacisté prosazovali kontrolu veškerých aspektů existence svých občanů – ať už šlo o jídlo a oblečení, které směli nosit, nebo o to, s kým mohli mít sex, jaké vtipy si mohli dovolit, jak mají slavit Vánoce. Tím vším a ještě mnohým jiným se stíraly hranice mezi veřejným a soukromým životem a některá poválečná tvrzení manželek nacistů postrádají smysl. Avšak navzdory nepochybným privilegiím, kterých si manželky prominentů nacismu užívaly, byly vystaveny stejnému tlaku jako všechny obyčejné ženy tehdejšího Německa. Jejich společenský život určovaly politické zájmy. Některá přátelství byla zapovězena. Vztahy – dokonce i s rodinnými příslušníky – byly v řadě případů náhle ukončeny. Chování těchto žen se stalo důležitým faktorem v mocenském boji nacistické elity, zejména v souvislosti s Hitlerem. Upadnout v nemilost u vůdce mohlo mít totiž vážné důsledky pro kariéru jejich manželů.

Přestože manželky nemusely být nutně zasvěceny do každodenního rozhodování svých manželů, důkazy o nekalé, mnohdy vražedné činnosti těchto mužů byly viditelné: uloupené umělecké předměty, nábytek vyrobený z lidské kůže a kostí ukrytý na půdě, ovoce a zelenina odvezené ze zahrad místních koncentračních táborů, práce otroků při obdělávání jejich půdy. Rituály rodinného života – narození, svatby, pohřby – byly neoddělitelně spjaty s nacistickou ideologií. Možná právě proto bylo snazší považovat tyto ženy za vedlejší postavy. Pohlížet na ně se vší vážností v souvislosti s jejich odpovědností znamená ovšem připustit, že jejich manželé se věnovali také běžným činnostem a prožívali běžné lidské emoce. Zamilovávali se a ztráceli lásku stejně jako jiní lidé. Dělali si starosti s účty a hodnotou peněz a s tím, do jaké školy dát své děti. Plánovali společenské večeře a pikniky. Jezdili na dovolenou a zajímali se o historické památky. Připustit, že se v mnoha ohledech nelišili od nás ostatních, vytváří určitou formu kognitivní disonance: hluboce nepříjemný pocit.

Přesto příběhy jejich žen nabízejí důležité informace o charakteru nacistické vlády a psychologii vedoucích představitelů režimu a poskytují nový pohled na klíčové události, které ovlivnily vzestup a pád nacismu. Cílem této knihy je zmapovat životy těchto žen od okamžiku, kdy se zapojily do nacistického hnutí – v několika případech ještě předtím, než se seznámily se svými manželi, v letech bojů, moci, úpadku a zkázy a poté v době, kdy se dočkaly poválečného soumraku a popírání viny a deziluze. Zatímco si užívaly luxus a VIP postavení, zažily také rozpadlá manželství a podvádění svých manželů, jejich život někdy končil sebevraždou, setkaly se s atentáty, zažily opuštění, zchudnutí i uvěznění. Ale navzdory všem těmto zkouškám a útrapám jejich oddanost Hitlerově věci nikdy neochabla.

Ačkoli to byly jedinečné a fascinující osobnosti, každá z nich se s požadavky, které na ně byly kladeny, vyrovnávala jinak. Prostředí, z něhož pocházely, však vykazovalo nápadnou podobnost. Dostalo se jim kvalitního vzdělání a všechny pocházely z konzervativních středostavovských rodin, které zastupovaly různé profese, byznys a také armádu i nižší šlechtu. Genderové role byly pevně vymezené. Najít si dobrého manžela, výhodnou partii, představovalo největší životní naději těchto žen. Jejich rodiče, ať už protestanti, nebo katolíci, brali náboženství vážně a svým dcerám vštěpovali hodnoty, jež formovaly jejich vkus, zájmy a politické názory: především víru v nadřazenost německé kultury – v její hudbu, umění, literaturu a filozofii, geniální vědecké úspěchy a neporazitelnou armádu. Také oddanost císaři a státu, nenávist k socialismu a strach z toho, že je pohltí nezvladatelné masy. V důsledku toho měly navzájem více společného, než by kdy mohly mít se ženami pracujícími v továrnách.

Vyrůstaly v době, kdy se Německo rychle proměňovalo – z převážně zemědělské společnosti v průmyslovou, což byla nelehká změna, vyžadující kompromis mezi demokratickým a imperiálním systémem. Byla to doba agresivní snahy Německa stát se významnou světovou velmocí s velkým námořnictvem a řadou kolonií. Ale navzdory silnému vlastenectví vládl v zemi všudypřítomný pocit krize – bylo zřejmé, že země bojuje sama se sebou a válčí s nepřízní osudu i tlakem moderní doby, v neposlední řadě se zostřujícími se třídními rozdíly, obklopena nepřátelskými sousedy.

Buržoazie byla vůči těmto tlakům a napětí obzvlášť zranitelná, trpěla jak přehnaným pocitem vlastní nadřazenosti, tak i stresem a obavami z budoucnosti. Zdálo se, že začátek první světové války toto napětí vyřeší. Národ se sjednotil v očekávání slávy. Jak se však vleklo vraždění na bojištích, k podpoře válečného úsilí bylo mobilizováno veškeré obyvatelstvo, zatímco všeobecná cenzura a neúprosná propaganda hlásaly, že konečné vítězství je nevyhnutelné, ať to stojí, co to stojí.

Život těchto mladých žen – doma i ve škole – byl válečným konfliktem zcela pohlcen. Do školních tříd vstupovala válka prostřednictvím statistik z bitevních polí a příběhů vojáků. Kněží se modlili za úspěch na frontě. Všechno – od hraček až po hrací karty – zpodobňovalo vojenskou tematiku. Matky, zvláště ze středních vrstev, se účastnily rozsáhlé charitativní kampaně, ať už šlo o organizování potravinových sbírek, nebo pletení ponožek a šál pro muže strádající v chladných a vlhkých zákopech.

Poslední rok války přinášel hroutícímu se systému jeden šok za druhým. V Rusku se chopili moci bolševici a hrozilo, že se jejich revoluce převalí přes jeho hranice a inspiruje vzpouru v armádě. Neúspěch masivní ofenzivy na západní frontě ve stylu „zvítězit, nebo zemřít“ vedl k nezvratnému ústupu ruku v ruce se zhroucením hlavních německých spojenců: Rakousko-Uherska a Turecka. Nastal hlad, podvýživa, šířily se nemoci. Morálka civilního obyvatelstva se ocitla v troskách. Stávkovalo se, probíhaly demonstrace a stále hlasitěji se ozývalo volání po míru a abdikaci císaře.

Chaos a násilí, které zachvátily Německo po porážce a kapitulaci, pokračovaly i v roce 1919 a země směřovala k otevřené občanské válce. Vlády se málem chopila radikální levice, než byla nemilosrdně smetena pravicovými polovojenskými jednotkami Freikorps, složenými z bývalých vojáků a nadšených dobrovolníků, kteří dostali volnou ruku od vlády nové Výmarské republiky, jež byla považována za odpovědnou za ponižující podmínky Versailleské smlouvy.

V důsledku toho tyto ženy, ještě nedávno dívky, dospěly v hluboce nejistých a nestabilních podmínkách. Staré jistoty zmizely. Civilizované konvence celých generací jejich rodičů ztrácely důležitost. Odříznuta od jistot minulosti se každá z nich přiklonila k samozvanému spasiteli, který jim sliboval, že dobudou svět.

PRVNÍ ČÁST

DOBYTÍ
VRCHOLU

1

NA STARTU KARIÉRY

Na jaře roku 1920 se Ilse Pröhlová přestěhovala do jednoho solidního studentského hostelu na předměstí Mnichova, rozhodnutá využít příležitost ke vzdělání, jež se v té době německým ženám začala otevírat. V roce 1900, kdy se Ilse narodila, byly ženy poprvé přijaty na univerzitu. O osm let později vznikly první ženské verze gymnázia – exkluzivní placené střední školy, jež připravovaly své žáky ke zkoušce známé jako maturita. Úspěšné složení maturity otevíralo dveře na univerzitu.

Tato gymnázia nebyla určena pro dcery ze zámožných rodin, ale pro Ilsu to nepředstavovalo problém. Její otec byl uznávaný lékař, který léčil členy Pruského soudu v Berlíně a stal se předním vojenským chirurgem u elitní postupimské posádky. Ve čtrnácti Ilse na jednu z těchto prestižních středních škol nastoupila. Byla bystrá, energická a oblíbená. Zajímala se zejména o hudbu a literaturu. Ráda se věnovala také turistice a táboření. Aktivity v přírodě byly u dospívajících ze střední třídy velmi populární. Snažili se uniknout bezduchosti městského života. Hnutí návratu k přírodě začalo jako čistě mužská záležitost, ale v době, kdy se do něj Ilse zapojila, rozhodně nebyla jedinou dívkou, která v něm našla zalíbení.

Bezstarostné roky jejího dospívání zastínila první světová válka. Ačkoli byla oddanou stoupenkyní ozbrojených sil své země a přesvědčenou vlastenkou, v plné míře si uvědomovala realitu katastrofy, která se odehrávala v severní Francii, když byl její otec, vyslaný na relativně klidný úsek fronty, na jaře roku 1917 zabit.

K této bolestné ztrátě se přidal šok z porážky a otřesy, které hrozily rozpadem Německa. Během jejího posledního roku na gymnázia se její matka znovu provdala za ředitele muzea a rodina se přestěhovala do Mnichova ještě dříve, než Ilse mohla dokončit maturitu. Před novým domovem dala přednost studentské koleji a tím jasně ukázala touhu po nezávislosti.

Jednoho večera Ilse narazila na svého spolubydlícího, vysokého mladého muže v ošoupané a potrhané uniformě. Stroze se představil jako Rudolf Heß. Okamžitě ji upoutal jeho vyzáblý vzhled, husté obočí, které jako by se uprostřed setkávalo, propadlé oči a ztrápený výraz. Navzdory strohému chování ji okamžitě zaujal. Jestli také ona na šestadvacetiletého Heße zapůsobila, je těžko soudit. Ze všech služebně starších nacistů byl Heß nejzáhadnější. Desítky odborníků, od psychiatrů až po historiky, se později snažily porozumět motivům jeho chování. Heß si dokonce lámal hlavu i sám nad sebou. V dopise příteli se svěřil, že se cítí rozpolcený mezi dvěma protichůdnými stránkami své osobnosti. Jedna toužila po téměř mnišské existenci a rozjímání nad tajemstvími vesmíru, zatímco ta druhá byla krvežíznivým barbarem, dychtícím po boji.

Právě spojení myslitele s člověkem akce Ilse oslovilo. Roztřepená uniforma, kterou měl toho osudného večera na sobě a kterou Ilse okamžitě poznala, patřila k úboru nechvalně známé jednotky Freikorps von Epp, ke které se Heß přidal v roce 1919 během násilného svržení mnichovské levicové vlády.

Heß byl také válečný veterán vyznamenaný Železným křížem za statečnost. Byl dvakrát raněn. V pekelné bitvě u Verdunu, při níž se stal svědkem „všech hrůz a podob smrti, které si lze představit“,1 ho zasáhl šrapnel a při velení pěchotnímu útoku v Rumunsku byl postřelen do hrudníku. Po uzdravení prodělal Heß pilotní výcvik. Po létání dlouho toužil, ale válka skončila dřív, než si mohl vyzkoušet, jak by jako pilot uspěl v boji.

Když propukl válečný konflikt, nacházel se v klíčovém bodě svého života. Přál si studovat na univerzitě, ale jeho otec chtěl, aby nastoupil do rodinného podniku, dovozně-vývozní firmy se sídlem v egyptském přístavním městě Alexandria. Heß tam vyrůstal v palácové vile na okraji pouště, což bylo prostředí, které přispělo k jeho pocitu nadpozemskosti. Jeho otec byl přísný disciplinovaný člověk, který považoval císařovy narozeniny za nejdůležitější den v roce. Heß měl blíž k matce – jemné, inteligentní bytosti, která podporovala jeho raný zájem o astrologii.

V roce 1908, když bylo Heßovi čtrnáct let, se rodina vrátila do Německa. Heß, který tam pobýval jen v létě, byl teď nadšený, když poprvé uviděl sníh. Poslali ho do internátní školy, ale cítil se tam outsiderem. Tvrdě pracoval, složil maturitu a s nevelkým nadšením se zapsal na obchodní školu; jeho špatné výsledky vyvolaly konflikt s otcem. Heß situaci vyřešil po svém – narukoval do armády.

Když válka skončila a otcův podnik byl zrekvírován Brity, mohl se Heß věnovat studiu historie a ekonomie. Zatímco koketoval se Společností Thule (polotajnou organizací, která se zajímala o árijskou mytologii a prehistorické severské civilizace), měl na jeho intelektuální rozvoj vliv zejména padesátiletý profesor geopolitiky Karl Haushofer, jemuž se podařilo skloubit vojenskou kariéru s akademickou dráhou. Haushofer vypracoval koncept lebensraumu. Poté, co navštívil Japonsko, dospěl k závěru, že šance národa na úspěch závisí na velikosti životního prostoru, který má k dispozici. Ačkoli Haushofer nepovažoval Heße za zvlášť inteligentního, obdivoval jeho silný charakter. Profesor a zbytek jeho rodiny se k Heßovi choval jako k adoptivnímu synovi. Blízké přátelství zahrnovalo také Ilse a přetrvalo desítky let – s důsledky pro všechny zúčastněné.

Navzdory Heßově nechuti k zábavě se Ilse rozhodla, že mu bude nadbíhat, a začali spolu trávit čas. Byl to platonický vztah. Ilse byla stále ještě panna, Heß nejevil o sex absolutně žádný zájem. Po několik následujících let jejich vztah postrádal fyzický rozměr. Místo toho vědomě pěstovali duchovní spojení založené na společné lásce k německé kultuře, zejména co se týče spisovatelů a hudebních skladatelů konce osmnáctého a začátku devatenáctého století. Jejich oblíbeným autorem byl básník a filozof Friedrich Hölderlin. Jeho raná tvorba uctívala přírodu, pozdější dílo pak Boha. Ilse darovala Heßovi výtisk Hölderlinova metafyzického románu Hyperion a připojila k němu lyrické věnování. Jejich láska byla „plná síly a hloubky, a přesto něžná jako jejich duše“, zatímco jejich „srdce vzdouvala silnější vlny, než na moři dokázal sám Poseidon, vládce všech vln“.2

Jejich vzájemné pouto ještě víc utužil společný obdiv k Hitlerovi. Oba byli přesvědčeni, že narazili na muže, který je předurčený k tomu, aby vytáhl Německo z propasti, postavil ho na nohy a vytyčil jeho cestu ke slávě. Krátce poté, co se poprvé setkali, slyšel Heß Hitlera mluvit na jednom malém shromáždění. Nedokázal potlačit nadšení, běžel zpátky do hostelu a vtrhl do Ilsina pokoje, kde blouznil o tomto úžasném muži a jeho elektrizujícím poselství. O několik týdnů později ho Ilse doprovázela na další nacistické shromáždění a byla ohromena naprosto stejně. Její bezvýhradné nadšení pro Hitlerovu jedovatou ideologii je patrné z dopisu, který napsala jednomu kamarádovi ze školy, v němž se nesnažila své názory nijak krotit: „Jsme antisemité. Naprosto, důsledně, bez výjimky. Dva základní pilíře našeho hnutí – národní a sociální – jsou tímto antisemitismem definovány.“3

Na podzim roku 1920 dokončila Ilse maturitu, zapsala se na dálkové studium němčiny a knihovnictví na univerzitě. Začala pracovat v antikvariátu. Kromě příležitostných výletů do přírody v okolí Mnichova trávila většinu volného času prací pro nacistické hnutí, roznášela letáky, vylepovala plakáty, vypomáhala se stranickými novinami a působila jako Heßova sekretářka. Heß nasazoval své tělo pro Hitlera během častých rvaček mezi příznivci nacistů a jejich levicovými odpůrci.

Jako uznání jejich úsilí bylo Ilse a Heßovi uděleno privilegium setrvávat v Hitlerově blízkosti během jeho volných chvil a odpočívat s nejvěrnějšími společníky budoucího vůdce Německa. Ilse a mnozí další později popisovali, jak se Hitler rád smál. Sám vtipy moc nevyprávěl, ale rád někoho parodoval a nic ho tak nepotěšilo jako dobře podané vtipné historky, pokud se netýkaly jeho osoby.

Když se plachá a citlivá Gerda Buchová poprvé setkala s Hitlerem, byla zasněné a umělecky založené dítě na pokraji dospívání. Hitler ji okamžitě přijal pod svá křídla. „Strýček Adolf“ měl zvláštní zájem o mladé lidi – hlavně dívky – a rád se ujímal role kvaziopatrovníka, který přebíral zodpovědnost za jejich kulturní, politické a morální dobro. V té době se zaměřil především na Henriette Hoffmannovou, devítiletou dceru Heinricha Hoffmanna, jednoho z Hitlerových nejbližších spolupracovníků, který se stal jeho osobním fotografem. Každé odpoledne, zatímco Henriette cvičila na klavír, zkoušel ji Hitler ze znalostí německé mytologie a folkloru. Ačkoli s Gerdou trávil méně času, zahrnoval ji Hitler pozorností, kdykoli ji navštívil.

Důvodem, proč se Hitler tak pravidelně vyskytoval v Gerdině blízkosti, byl její otec Walter Buch, voják z povolání. Do armády vstoupil v roce 1902, když mu bylo devatenáct. Gerda se narodila o sedm let později, rok poté, co se Buch oženil s její matkou. V roce 1914 už byl poručíkem a jedním z mála důstojníků, kteří nepocházeli ze šlechtického prostředí. Buch sloužil na západní frontě, kde získával jedno povýšení za druhým, až nakonec velel celému praporu. Znechucen mírovými podmínkami Spojenců, které jeho milovanou armádu zredukovaly na ubohý počet sto tisíc mužů, se v roce 1918 vzdal vojenské hodnosti a připojil se k dalším nespokojeným veteránům války, kteří se po rozpuštění oddílů Freikorps a krachu Kappova puče potulovali Mnichovem a lízali si rány. Pokus o vojenský převrat vypukl na jaře 1920, ale byl zmařen největší generální stávkou v německých dějinách. Buch, nasměrovaný k Hitlerovi, rychle propadl jeho kouzlu. Tehdy prohlásil, že Hitler „byl německému lidu poslán z milosti a vůle Boží“.4

Buch byl přesně tím typem rekruta, kterého Hitler hledal – představitelem důstojníka s neposkvrněnou pověstí. Buchovo přirozené zařazení do hnutí představovala organizace Sturmabteilung (SA), všeobecně známá jako hnědé košile. Hitler potřeboval zkušené muže, jako byl Buch, aby tento nedisciplinovaný dav pouličních bojovníků přeměnili v efektivní polovojenské jednotky. Buch převzal v létě 1923 vedení skupiny 275 mužů SA v Norimberku asi 160 kilometrů od Mnichova a začal je připravovat na akci. Znovu se ocitl daleko od domova. Když Gerda vzpomínala na dětství, stěžovala si, že její otec byl „doma pouhým návštěvníkem. Nikdy s námi nezůstal delší dobu“.5 Nakonec se Buchův nejvýznamnější přínos pro mladé období dceřina života projevil tím, že ji seznámil s Hitlerem.

Ještě než Buch převzal v Norimberku moc, získaly hnědé košile novou posilu – někdejší letecké eso a válečného hrdinu Hermanna Göringa, který si získal slávu hrdinskými činy ve vzduchu. Ocenili ho prestižním vyznamenáním: získal Záslužný kříž, hovorově modrý Max, za dvacet potvrzených sestřelů. Po smrti legendárního Rudého barona dokonce převzal elitní Richthofenovu letku. Stíhací piloti se stali skutečnými celebritami. Byli zobrazováni jako rytíři nebe, kteří se účastní kavalírských soubojů ve vzduchu. Podněcovali představivost veřejnosti a nabízeli úlevu od chmurné a nepříliš oslnivé reality zákopové války. Hermann patřil k nejlepším a jeho jméno vešlo ve všeobecnou známost. Přestože žil v několika posledních letech ve Stockholmu, jeho pověst v rodné zemi neuvadala.

Hitler si jistě uvědomoval, jakým potenciálním přínosem Göring je. Mohl otevřít dveře k vojenské elitě a aristokracii a také k lokální moci – k lidem, kteří by mohli Hitlerovi pomoci realizovat jeho bezprostřední touhy. Za výchozí bod realizace svých ambicí zvolil Mnichov – právě tady měla vypuknout národní revoluce. Když byli vzájemně představeni koncem roku 1922 – krátce poté, co tam Göring dorazil a měl možnost vidět Hitlera vystupovat na shromáždění –, Hitler ho vyzval, aby se k hnutí připojil.

V průběhu let Göring učinil o svém rozhodnutí spojit se s Hitlerem různá prohlášení. Ať už šlo o hluboce prožívaný akt podřízení se vyvolenému, nebo o promyšlenou sázku na Hitlerovu schopnost mobilizovat masy, není pochyb o tom, že rodící se nacistická strana nabídla Göringovi příležitost stát se velkou rybou – prozatím ovšem v malém rybníku. Byla to právě Göringova nová švédská manželka Carin, která dohodu zpečetila. Už tehdy byla přesvědčenou antisemitkou a vyznávala cestu, po které vykročil Hitler. Pro Carin představoval ztělesnění bájného superhrdiny ze severské legendy. Carin dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby vztah mezi oběma muži upevnila.

První setkání Carin a jejího budoucího manžela připomínalo scénu z romantického románu. Odehrálo se za divoké bouřlivé noci. Venku zuřila ledová vánice. Hrabě Eric von Rosen, bohatý švédský badatel, chtěl přesto najít někoho, kdo by s ním odletěl ze Stockholmu na jeho středověký hrad, vzdálený asi sto kilometrů, kde přebývala jeho žena se svou sestrou. Tou byla jedenatřicetiletá hraběnka Carin von Foch. Jediným pilotem, který byl ochotný tak nebezpečný let riskovat, byl Göring. Zuřící živel prověřil jeho schopnosti a pevnost nervů na maximum. Za téměř nulové viditelnosti se mu podařilo v pořádku posadit letadlo na plochu zamrzlého jezera nedaleko hradu. Göring vstoupil do impozantního interiéru hraběcího sídla vyzdobeného gobelíny s árijskou tematikou. Všiml si také nordických soch, starožitných zbraní a dvou obrovských kovaných hákových křížů. Usadil se u ohně, dal si brandy a brzy se tu cítil jako doma.

Göring strávil většinu svého dětství na dvou zámcích (jeden stál v Bavorsku, druhý v Rakousku), které patřily jeho kmotrovi a andělu strážnému Hermannu von Eppensteinovi, uznávanému lékaři. V roce 1893, když byl na cestě po Africe, se von Eppenstein setkal s Göringovým otcem, koloniálním guvernérem, jehož mladá atraktivní a těhotná manželka trpěla vysokou horečkou. Göring byl připravený na všechno, situace byla kritická. Von Eppenstein se ukázal v nejlepším světle a ženu zachránil. Poté, co Göringův otec odešel do důchodu se sotva důstojnou penzí s ohledem ke státní službě, von Eppenstein nabídl rodině, že ji vezme k sobě. Jeho pohnutky nebyly ovšem zcela altruistické. Měl poměr s paní Göringovou, matkou budoucího leteckého esa. Ta pod zámeckou střechou dělila svůj čas mezi rychle stárnoucího manžela a svého dobrodince.

Von Eppenstein byl na svůj šlechtický stav nesmírně hrdý. Narodil se jako žid, ale aby mohl pokračovat v lékařské kariéře, stal se křesťanem, čímž také získal přístup k vlivným členům pruské elity. Chlubil se tím při každé příležitosti. Rád si hrál na zámeckého pána a pořádal okázalé slavnosti, rovněž opulentní hostiny za doprovodu hudebníků ve středověkém oděvu.

Carin vyrůstala v podobně barokním prostředí. Její otec byl aristokratický plukovník, její anglicko-irská matka pocházela z tradičního pivovarnického rodu. Měla čtyři sestry a spolu s ostatními členkami rodiny vytvořily vlastní panteistický křesťanský spolek Edelweiss s květinou ve znaku, který se pyšnil vlastní kaplí, malou, ale krásně vyzdobenou kamennou budovou, kde se konaly bohoslužby, zpívaly lidové písně a pořádaly seance. Během první světové války tam docházely každý den, poklekly a modlily se za vítězství Německa.

Carin a Göring byli vychováváni ve vznešených, až fantaskních podmínkách. Dodávalo jim to velkolepý pocit z nich samých. Prožívali se jako hlavní aktéři nějakého velkého dramatu. Život je však oba hluboce zklamal. Na konci války bylo německé letectvo zakázáno Versailleskou smlouvou. Naštvaný Göring zahořkl. Byl závislý na akci – od útlého věku byl posedlý vším, co souviselo s vojenstvím, lovem a horolezectvím. Ve Švédsku se pak přes noc stal senzací jako hvězda leteckých show. Předváděl odvážné kousky. Diváci s otevřenou pusou nejprve užasle zírali, ale novinka se publiku brzy omrzela. Jeho hvězda pohasla. Deprimovaný letec vzal podřadnou práci. Pracovním nástrojem se mu stal dvoukolý kočár, převážel civilisty sem a tam. Skutečnost, že Göring navzdory nebezpečí přijal von Rosenovu prosbu, svědčí o tom, jak zoufale toužil po dobrodružství.

Carin byla uvězněna v manželství bez lásky s Nilsem von Kantzowem, armádním důstojníkem. Vdala se v jedenadvaceti, o tři roky později otěhotněla a prožila traumatizující porod. Ačkoli svého syna Thomase milovala, pro mateřství neměla vlohy a toužila uniknout z dusivé atmosféry zdvořilé společnosti. Opustila sedmiletého syna a manžela ve Stockholmu a uchýlila se na hraběcí sídlo.

Od chvíle, kdy se setkala s Göringem ve velkém sále, byli jeden druhým okouzleni. Přitahovalo je to k sobě tak neodolatelně, až se mezi nimi začal rozvíjet napůl utajovaný románek, který rychle nabíral na intenzitě. Carin řekla své sestře, že ona a Göring jsou jako Tristan a Isolda: „Spolkli jsme nápoj lásky a jsme bezmocní.“ Její dopisy Göringovi byly plné melodramatických prohlášení typu „jsi pro mě vším, neexistuje nikdo takový, jako jsi ty“ a spalující touhy: „Líbám všechno, co je ti nablízku.“6 Její manžel na jejich vztah samozřejmě přišel. Jedinou možností byl rozvod. Carin přišla o opatrovnictví svého syna výměnou za von Kantzowovu finanční podporu.

Jakmile se Göring usadil v Mnichově, Carin za ním přijela. Po civilním obřadu ve Švédsku znovu navázali vztahy s rodinou a přáteli. Bydleli ve dvoupatrové vile na předměstí, která se rychle stala místem setkávání Hitlera a jeho kumpánů. Carinina sestra Mary, jež se stala pevnou součástí jejich života, s láskou vzpomínala, jak Hitler vypadal v Carinině společnosti naprosto uvolněně a jak Carin v jeho přítomnosti přímo zářila.

Koncem jara 1923 se Göring ujal vlády nad hnědými košilemi a začal je drtit vojenským výcvikem a kázní. V dopise domů se Carin chlubila, že Göring proměnil „tu chátru […] ve skutečnou armádní pěchotu“. Díky němu se z tisíců mužů SA stala „skupina horlivých křižáků připravených pochodovat na vůdcův rozkaz“.7

2

UPRCHLÍCI A VĚZNI

Časné odpoledne 8. listopadu 1923: Carin zápasí s vážným zápalem plic, který ji připoutal k lůžku. Její výrazně vášnivá duše se skrývala ve fyzicky křehkém těle. Byla hubená, drobně stavěná, životem ji provázela řada zdravotních problémů. Obzvlášť náchylná byla k infekcím plic. Pak se objevil její manžel s překvapivou zprávou. Dlouho připravovaná národní revoluce má vypuknout ten večer v pivnici, kde tři nejmocnější muži Bavorska – zemský hejtman, policejní šéf a vysoký armádní důstojník – pořádají v pátek navečer velký politický mítink. Plán byl zdánlivě jednoduchý a přitom nesmírně ambiciózní: vtrhnout na akci, přesvědčit triumvirát, aby předal klíče od města, a když se masy shromáždí na jejich podporu, vyrazit na Berlín.

Tehdejší hyperinflace rozvrátila strukturu německé společnosti. Obsazení Porúří francouzskými vojsky, vyvolané spory ohledně reparací, které Francie požadovala dodržet podle Versailleské smlouvy, znovu oživilo masy nacionalistické pravice; v Sasku a Durynsku docházelo k vážným levicovým revoltám. Zdálo se, že podmínky k revoluci dozrály. Přesto se objevil dojem, že to nejhorší už pominulo. Hitler a jeho stoupenci se v obavách, že by mohli promeškat vhodný okamžik, rozhodli jednat.

V půl deváté večer vtrhl Hitler s Heßem po boku do pivnice, brzy za ním dorazil Göring a oddíl mužů SA. Hodnostáři byli odvedeni z pódia, dav se musel podřídit. V horní místnosti byla uzavřena dohoda. Tři vedoucí představitelé slíbili, že převrat podpoří.

Kolem jedenácté hodiny večerní zavládl podivný klid. Heß, který získal rukojmí, včetně předsedy soudu, policejního prezidenta a ministra bavorské vlády, dostal příkaz převézt je do předem připraveného odlehlého domu asi padesát kilometrů od Mnichova a čekat na další instrukce. Göring, který si byl jistý, že události se vyvíjejí správným směrem, požádal, aby Carin informovali, že je všechno pod kontrolou.

Nebylo. Poté, co Hitler opustil pivnici, aby sledoval dění jinde, se uvězněnému triumvirátu podařilo vyklouznout do noci. Okamžitě zmobilizovali armádu a policii a ty se přesunuly k zajištění klíčových míst. Ráno už bylo jasné, že puč ztroskotal.

Hitler, Göring a další ústřední postavy nezdařené akce se rozhodli učinit symbolické gesto vzdoru. Shromáždili své jednotky – asi dva tisíce mužů – a se vztyčenými prapory se vydali k radnici, kterou střežila ozbrojená policie. Po krátkém vyčkávání padly výstřely. Hitler si vykloubil rameno a po všem tom zmatku zůstalo na dlažbě nehybně ležet čtrnáct nacistů a čtyři policisté. Göringa zasáhl projektil do stehna těsně pod slabinami. Silně krvácel, z nepřehledné situace ho odvedli a ujala se ho starší židovská žena, která bydlela nedaleko. Odtud ho převezli na jednu soukromou kliniku.

Carin, která v noci dostala Göringovu povzbudivou zprávu, teď čelila pravdivé skutečnosti. Vstala z postele a sama nemocná se vlekla za ním do nemocnice. Očividně potřeboval řádné ošetření. A to rychle! Ale pokud by zůstal v Mnichově, zatčení neunikne. Carin ho tedy naložila do auta a odjela do vily svého známého nedaleko rakouských hranic. Následujícího rána, desátého, se pokusili překročit hranici, ale celníci uprchlíka poznali a odvlekli ho na nejbližší policejní stanici. Pravděpodobně kvůli Göringovu vážnému zdravotnímu stavu byla policie přesvědčená, že neuteče, a nechali ho bez ostrahy. Göringovi se podařilo vyklouznout oknem a nastoupil do čekajícího auta. Na hranicích řidič ukryl Göringa pod přikrývkami na zadním sedadle a prokázal se falešným pasem. Lest zafungovala, a tak se dostali přes hranice. Prozatím byl Göring v bezpečí před spravedlností.

Ilse ve víru událostí pořád ještě netušila, co se s jejím přítelem stalo. Heß poslušně zůstal na svém místě, schovaný v místnosti se zajatci, které odvedl z pivnice. S každou další hodinou v něm rostlo napětí. Nakonec, kolem poledne, dostal Heß zprávu o potupné porážce svých druhů. Bál se, že by každou chvíli mohla dorazit policie. Odvedl tedy několik událostmi zkamenělých a zmatených rukojmích do auta a vydal se na bizarní jízdu po okolních lesích. Přemýšlel, co udělat.

Nakonec rukojmí propustil a zmizel pěšky, doufaje, že narazí na nějaký telefon a zavolá Ilse. Když se jí Heß konečně dovolal, Ilse skočila na kolo a vyrazila mu naproti. Střídali se a každých pár kilometrů se v sedle měnili. Zamířili zpátky do Mnichova k profesoru Haushoferovi. Po krátké debatě se Heß rozhodl utéct. Druhý den už byl v Rakousku.

Gerdin otec se mezitím v Norimberku rozhodoval, jak reagovat na rychle se vyvíjející události. Ačkoli zvěsti o puči se k Buchovi dostaly už předchozího večera, rozhodl se zůstat, kde je. Během rána pronikly zprávy o debaklu. Rozčílily ho. Přímo se rozzuřil, když se dozvěděl, že byl Hitler vážně zraněn. Buch svým lidem z SA řekl, že „Hitlerova krev bude pomstěna krví Židů“,1 pak si ale všechno rozmyslel a krvavá pomsta se nekonala. Buch byl postaven před ultimátum. Úřady nařídily všem jednotkám SA, aby se rozpustily. Buch se vyhnul zatčení a další dva dny odmítal požadavek splnit, než se podřídil. Přesto byl odhodlaný zabránit úplnému rozpadu SA, a proto se 13. listopadu snažil v Mnichově slepit dohromady zbytky jednotek.

Bývalý šéf SA se v té době nacházel v Innsbrucku. Po několika nocích strávených v hotelu Tyrol byl Göring v deliriu převezen do nemocnice. Lékaři se pustili do práce. Střelná rána ve stehně se sice nejprve uzavřela, ale pak znovu otevřela. Byl neustále v agonii, jak Carin psala své matce v dopise z 8. prosince 1923: „Bolí to tak, že kouše do polštáře a vydává jen nesrozumitelné sténání […], dávají mu morfium teď každý den, ale nijak tu bolest nezmírňuje.“2

Zatímco Göring trpěl, Heß se ukrýval u různých kontaktních osob. Dojížděl do Mnichova na skok za Ilse, která onemocněla, a vracel se zpět do úkrytu. Vyhledal Haushofera. Diskutovali o tom, jestli se má vzdát, nebo ne. Protože soudní proces s Hitlerem a jeho společníky probíhal lépe, než mohl Heß očekávat (soudce byl Hitlerovi nakloněný a dovolil mu použít svědeckou lavici jako řečnický pult, čímž si získal jak národní, tak mezinárodní mediální publicitu), byl Heß ve stále větším pokušení se vzdát.

Rozsudky z 1. dubna 1924 tuto otázku vyřešily. Ačkoli byl shledán vinným z velezrady – za což mu hrozil doživotní trest – dostal Hitler pouze pět let vězení. Různé technické okolnosti trest ještě snížily na přibližně osmnáct měsíců a po šesti měsících měl nárok na podmínečné propuštění. Povzbuzený shovívavostí soudu se Heß odhodlal k činu – 12. května se sám přihlásil na policii, byl odsouzen ke stejnému trestu jako Hitler a připojil se k němu ve věznici v Landsbergu asi pětašedesát kilometrů západně od Mnichova.

Hitler a Heß byli zavřeni ve zvláštním křídle známém jako „pevnost“. Vyhradili ji pro politické vězně a odsouzené duelanty. Podmínky tam byly mimořádně uvolněné. Žádné vězeňské uniformy, žádné povinné stříhání vlasů. Své světlé a vzdušné cely si mohli vyzdobit obrázky a květinami. Směli si kupovat tabák a alkohol a měli k dispozici denní příděl jednoho litru piva. Neměli žádné povinnosti a žili si jako v bavlnce – měli neustále volný čas. Chodívali do vězeňské zahrady. Oběd se podával v poledne, káva a čaj kolem půl páté odpoledne, večeře v 18 hodin. Před zhasnutím světel ve 22 hodin jim servírovali teplé nápoje a cukroví. Celé tohle vězeňské křídlo připomínalo nacistický prázdninový tábor.

Heß měl stejně jako ostatní vězni povoleno šest hodin návštěv týdně. Ilse se dostavovala každou sobotu. Na schodech ji vítal Heß s Hitlerem, který jí vždycky políbil ruku, a pak všichni společně usedli k obědu. Jednou o víkendu s sebou Ilse vzala svou dosud „zcela nepolitickou“ matku na návštěvu k Hitlerovi. Získal si ji laskavým chováním a ona slíbila, že vstoupí do strany, „jakmile se vrátí zpět do Mnichova“.3

Vzhledem k tomu, že měli tolik volného času, rozhodl se Hitler využít ho produktivně a pustil se do psaní knihy. Po vyzkoušení různých názvů se rozhodl pro Mein Kampf. Vybavený psacím strojem ťukal Hitler do jeho klávesnice dvěma prsty a pak s Heßem procházeli výsledek. Spoluvězeň působil v roli kritika i poradce.

Heß v neustálé záplavě dopisů adresovaných Ilse nadšeně popisoval, jak se vyvíjí jeho citové pouto s Hitlerem, zatímco spolu přemýšlejí nad rukopisem díla. Po přečtení vzpomínek na první světovou válku se Hitler rozplakal: „Najednou pustil stránku, zabořil hlavu do dlaní a vzlykal.“4 Heßovi se také svěřil o svých pocitech týkajících se žen a manželství. Ačkoli cítil, že ho ženy přitahují, prohlásil, že bude schopen naplnit svůj osud, jen pokud zůstane svobodný, nezatížený manželkou a dětmi.

Všechna tato odhalení vyvolala v Heßovi dojem, že se mu dostalo vzácného odhalení Hitlerovy duše. Tyto intimní okamžiky sdílel s Ilse. Reagovala tím, že Hitlerovi poslala sbírku Hölderlinových básní v naději, že ho ještě více inspiruje. Bohužel Hitler nikdy nečetl poezii a Hölderlinovy verše mu připadaly nepochopitelné. Mnohem víc ho zajímalo, co Heßův mentor, profesor Haushofer, pronesl během několika návštěv Landsbergu, kdy mu nastínil svou filozofii lebensraumu. Vzhledem k počtu obyvatel by mohlo Německo přežít a prosperovat pouze tehdy, pokud by se rozrostlo nad svou současnou velikost a rozšířilo se na východ.

Profesor Haushofer později prohlásil, že Hitler prostě nebyl dostatečně vzdělaný na to, aby pochopil složitost jeho teorií. „Hitler nikdy těmto věcem nerozuměl a neměl ten správný náhled k jejich pochopení.“5 Záměrně si špatně vykládal jejich význam. Haushofer dával přednost masové migraci před dobýváním a nikdy neschvaloval genocidní násilí, které vyžadoval Hitlerův rasový imperialismus. Ale v Landsbergu profesor Haushofer dost možná zasel semínko do Hitlerova podivného myšlení. V následujících letech se jeho obsedantní nenávist k Židům a bolševikům zobrazila v groteskní vizi rozsáhlé východní říše.

Dvacátého prosince 1924 – po osmi a půl měsících strávených ve vězení – vyšel Hitler ven. Přivítali ho příznivci, kteří přijeli v otlučeném pronajatém autě. Různá vyprávění se liší v tom, zda mezi nimi byla i Ilse, ale určitě byla u toho, když o týden později propustili Heße. Toho večera se s Hitlerem sešli na večeři v jeho oblíbené restauraci a dali si ravioly, specialitu podniku. Po opětovném shledání je čekal nelehký boj. Jak postavit hnutí znovu na nohy?

Hitlerovi byla zakázána jakákoli politická činnost, strana byla zrušena a postavena mimo zákon. Jeho prvním úkolem bylo pozvednout morálku svých nejoddanějších stoupenců. Téměř okamžitě se znovu spojil s rodinou Buchů. Gerda si jasně pamatovala, jak Hitler seděl u jejich „kachlových kamen“ a stejně jako dřív zdůrazňoval své odhodlání bojovat: „Kdybych viděl budoucnost úplně černě, v boji bych nepokračoval.“6

Ilse a jeden hudební kritik ze stranických novin mezitím tvrdě pracovali na úpravě velmi nahrubo načrtnuté verze rukopisu Mein Kampf a snažili se z ní vytvořit souvislý text. Dne 18. července 1925 bylo konečně připraveno první vydání. Do roku 1929 se prodalo třiadvacet tisíc výtisků, do roku 1932 téměř čtvrt milionu a do roku 1945 to bylo dvanáct milionů výtisků.

Hitlera navštívilo ve vězení na tři sta padesát lidí. Byla mezi nimi také Carin Göringová. Přišla 15. dubna 1924 s úmyslem získat Hitlerovu podporu pro svůj návrh. Ona a její manžel by se rádi vypravili do Itálie a navázali kontakt s Mussolinim. Hitler se na to úplně nadšeně netvářil. Carin přesto odjížděla z Landsbergu znovu inspirována svým idolem: „On je génius, plný lásky a pravdy a horoucí víry.“7

Měli za sebou těžkou zimu. Ačkoli Göringa propustili z nemocnice kolem Vánoc, jeho stav byl i nadále vážný a on byl stále závislejší na morfiu. Peněz bylo málo, i když jim hotel poskytl třicetiprocentní slevu. Rakouské úřady se hodlaly svého nechtěného hosta zbavit. Vhodnou zemí a lákavou možností se jim zdála Itálie. Manželé tam odjeli v květnu 1924 a poté, co krátce pobyli v Benátkách a Florencii, usadili se v Římě.

Mussolini byl v té době zaneprázdněný upevňováním moci. Göring – a stejně tak Hitler – byli pro něho tehdy bezvýznamní. Ačkoli Carin ráda předstírala opak, Göring se nikdy k bližšímu setkání s ducem ani nedostal, protože mu cestu k audienci zablokoval místní fašistický úředník. Göring neustále bušil na jeho dveře, ale bezvýsledně.

Žili z ruky do úst ve špinavých podnájmech a jejich situace byla kritická. Göring přibíral na váze a jeho návyk na morfium se rozvinul v absolutní závislost. Uvažoval o sebevraždě. Sama Carin se netěšila bůhví jakému zdraví. Věděla, že musí z Itálie odjet, než bude pozdě.

Jako další a jednoznačný cíl se jevilo Švédsko. Zatímco Carininou hlavní starostí bylo ošetřování Göringa, obávala se, že by na něj mohl Hitler zapomenout. Než dorazili do Stockholmu, proklouzla do Německa, setkala se s Hitlerem a ujistila ho, že s Mussolinim zahájili užitečný dialog. Dávala si pozor, aby neprozradila celý rozsah Göringova propadu do psychózy, vyvolané drogami, jeho prudké výkyvy nálad, agresivní záchvaty vzteku a nevypočitatelné chování.

Ve Švédsku se nakazila tuberkulózou a byla nucena zastavit něco ze svého majetku, aby ukojila Göringovu touhu po droze. V koncích s rozumem a s podporou rodiny nechala svého manžela přijmout do pečovatelského domova. Göring se nedokázal – ani nechtěl – přizpůsobit nižším dávkám léků proti bolesti, propukal u něj amok, rozbíjel skříňky s léky a napadal personál. Dali ho do svěrací kazajky a odvezli do léčebny v Långbro. Zavřený v cele byl okamžitě donucený s drogou přestat. Göringovy fyzické abstinenční příznaky provázely děsivé halucinace a paranoidní bludy. Vykřikoval hlouposti a blouznil o Židech a jejich ďábelských spiknutích, jejichž cílem je ho zabít; podle lékařské zprávy si myslel, že „židovský doktor mu chce vyříznout srdce“ a Abrahám – ze Starého zákona – „se chystá mu vrazit žhavý hřeb do zad“.8

Carin však zůstala pevně přesvědčená, že se Göring uzdraví. Po deseti týdnech a krátké recidivě, která vedla k dalšímu pobytu v ústavu, byl konečně dostatečně fit, aby se mohl vrátit do normálního života. Styděl se a zdráhal se přiznat, jak hluboko klesl. O tomto období života mluvil Göring jen zřídka. O mnoho let později Carininu synovi přiznal, že ho zachránila před neblahým koncem.

3

DOHAZOVÁNÍ

Na podzim 1927 vyhlásila vláda všeobecnou amnestii, která znamenala, že se Göring mohl vrátit do Německa bez obav ze zatčení. Stranu našel v procesu obnovy a konsolidace. Připravovala se na novou cestu k moci prostřednictvím volebních uren.

Po propuštění trávil Hitler většinu času cestováním po zemi, sjednocováním roztříštěného nacistického hnutí a potvrzováním svého postavení nejvyššího vůdce. Heß, který byl nyní Hitlerovým osobním tajemníkem, se na něj přilepil a byl všude, kam se jeho velitel vydal. Ilse nechával napospas jejímu osudu, ať si poradí, jak umí. Ačkoli byla oddaná nacistické věci, ztrácela trpělivost s hlemýždím vývojem jejich vztahu. Po sedmi letech bez sexu se nezdálo, že by se Heß chystal něco změnit a požádat ji o ruku. Navzdory tomu – „měli jsme příliš mnoho práce, než abychom se vzali; on byl pořád pryč a já pracovala“1 – Ilse uvažovala o tom, že se na čas přestěhuje do zahraničí. Dokončila univerzitní studium a práce na půl úvazku ji sotva mohla v Mnichově udržet.

Ilse ráda tvrdila, že to byl Hitler, kdo věc vyřešil, když jednou ve třech jedli v café Osteria, což byl jeho oblíbený podnik. Ilse zrovna nadnesla téma své budoucnosti, když ji Hitler vzal za ruku, vložil ji Heßovi do dlaně a zeptal se jí, jestli „někdy přemýšlela o tom, že by si tohoto muže vzala“.2 Její odpověď zjevně zněla „ano“: Heß nebyl schopný odmítnout Hitlerovo přání a přestal otálet. Koneckonců – jak vysvětlil v dopise rodičům – byla Ilse jeho „dobrou kamarádkou“ a „věrnou přítelkyní“, měli se „rádi“ a sdíleli stejné názory na život. Ve srovnání s jinými ženami, s nimiž měl zkušenosti, byla přímo „anděl“.3

Navzdory konvencím se llse a Heß rozhodli neabsolvovat svatbu v kostele. Vzali se 20. prosince 1927. Při skromného civilním obřadu jim za svědky byli Hitler a profesor Haushofer. Novomanželé měli velmi málo peněz, ale Ilse se podařilo získat půjčku díky Winifred Wagnerové, ředitelce Bayreuthských slavností, které se konaly každý rok na počest Richarda Wagnera. Winifred se s Ilse krátce znala ještě z doby před válkou a znovu se setkaly poté, co se Winifred spřátelila s Hitlerem.

Hitler byl velkým obdivovatelem Wagnera, a tak byl rád, že se s ní mohl seznámit, a ona si ho prohlížela se stěží skrývaným obdivem. Její manžel, Siegfried Wagner, byl bisexuální bohém, dvakrát starší než ona, který ustoupil nátlaku své matky, vdovy po Richardu Wagnerovi, aby udělal správnou věc a zplodil nějaké dědice. Winifred svědomitě a v rychlém sledu porodila čtyři děti. Manželé vlastně společně poskytli Hitlerovi jakousi rozšířenou rodinu. Její nejstarší dcera vzpomínala, jak se často zastavoval pozdě v noci a budil je v dětském pokoji, aby jim pověděl „hrůzostrašné příběhy svých dobrodružství“.4

Winifred měla Ilse ráda a byla šťastná, že může mladým manželům pomáhat. Vděčný Heß ji na oplátku informoval o Hitlerových akcích. Ilse s Heßem pak získali malý byt v Mnichově. Ne že by společné bydlení zlepšilo jejich sexuální život. Ilse si postěžovala jedné kamarádce, že se „cítí jako dívka v klášteře“.5

Heß také trval na tom, aby se podřídila novým, nacistickým pravidlům, která ženám přisuzovala příslušné role v rámci hnutí. Mohla si ponechat členství ve straně, ale to bylo všechno. V tomto období tvořily ženy přibližně osm procent členské základy a členství ve straně bylo maximem, čeho mohly dosáhnout. Ženy nesměly zastávat žádné oficiální funkce, zatímco hlavní konzervativní a pravicové strany měly pro ženy vyhrazené sekce a stavěly je na volební kandidátky. Ilse se sice mohla připojit do některé z nacisticky orientovaných ženských skupin, například do Německé ženské strany (Deutscher Frauenorden, DFO) založené v roce 1923, oficiálně přidružené ke straně v lednu 1928, ale vzhledem k jejímu postavení v Hitlerově hierarchii jí tato možnost byla odepřena.

To však neznamenalo, že by Ilse byla odsunuta na vedlejší kolej. Její blízkost s Hitlerem, jenž jí důvěřoval, respektoval ji a cenil si její loajality, poskytovala Ilse odlišnou, ale neméně vlivnou formu moci. Její diplomatické schopnosti a lidský přístup byly zapotřebí, když Hitler potřeboval nalézt řešení v jedné ošemetné a citlivé osobní záležitosti – šlo o vztah k jeho devatenáctileté neteři Geli Raubelové.

Geli poprvé upoutala Hitlerovu pozornost, když ho navštívila ve vězení se svou matkou, Hitlerovou nevlastní sestrou. Jakmile dokončila školu, plně se začlenila do Hitlerova blízkého okruhu lidí, poté, co vyzval její matku, aby se stala hospodyní v malém venkovském domku, jejž si pronajímal od nacistických sympatizantů za zvýhodněnou cenu poblíž malého horského městečka Berchtesgaden. Velkolepá poloha a poklidná atmosféra poskytovaly dokonalé zázemí pro dlouhá, lenošivá odpoledne, vyplněná pikniky, koupáním v jezerech a procházkami po lesích. Hitlerův doprovod Geli uchvátil. Byla nenáročná, přirozená, lehkovážná a vtipná, byla s ní zábava. A měla velmi pozitivní vliv na Hitlerovu náladu. Ilse ji měla ráda. Heß ji považoval za bystrou. Heinrich Hoffmann ji nazval „kouzelnicí“, která „každého přiváděla do nejlepší nálady“,6 dokonce i jeho dcera Henriette, která měla důvod Geli nesnášet, protože ji nahradila coby nová Hitlerova mladičká chráněnka, ji považovala za „neuvěřitelně okouzlující“.7