Drobné protislužby

Drobné protislužby

Erin A. Craigová

Přeložila Hana Vlčinská

SMALL FAVORS

Copyright © 2021 by Erin A. Craig

This edition is published by

arrangement with Sterling Lord Literistic,
Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague.

All rights reserved.

Translation © Hana Vlčinská, 2022

ISBN 978-80-242-8956-4

Obsah

BABÍ LÉTO

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

PODZIM

14

15

16

17

18

19

ZIMA

20

21

22

23

24

25

26

27

JARO

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

PODĚKOVÁNÍ

Pro maminku –
děkuji ti, žes nikdy neodmítla,
když jsem prosila, ať mi
vyprávíš strašidelný příběh.
Ale taky… děkuji ti, že jsi jim
vždycky dávala šťastné konce.

DŮLEŽITÉ RODINY
SHROMÁŽDĚNÍ

Downingovi

Gideon (včelař) a Sarah,
Samuel, Ellerie, Merry, Sadie

Danforthovi

Cyrus (farmář), Rebeka, Mark

McClearyovi

Amos (starší a majitel obchodu) a Martha

Dodsonovi

Matthias (starší a kovář) a Charlotte

Schäferovi

Leland (starší a ovčák) a Cora

Briardovi

Clemency (pastor) a Letitia, Simon

Buhrmanovi

Calvin (majitel krčmy) a Violet

Lathetonovi

Edmund (tesař) a Prudence

Fowlerovi

Gran (drůbežář) a Alice (učitelka)

PRAVIDLA

jak je navrhli starší a usneslo se na nich
první Shromáždění Amity Falls

1. Provaz z dobrých pramenů vydrží, nic se mu nestane. Dokud jsme navzájem spojeni, Falls silné zůstane.

2. Pečuj o zvířata i pole svá a Falls ti přehojnou odměnu dá.

3. Za patnáct žní své děti vychovej, pak je do Shromáždění dorůst dej.

4. Bližnímu svému nesnaž se zkřivit vlas, jinak hněv Amity zakrouží kol tě zas.

5. Ať neproudí z tvých úst slova lží, co jiné pořád zraňují.

6. Když sousedé žádají pomocné paže, podej jim svou, jak Bůh ti káže.

7. Nikdy nevstupuj do lesní hlubiny, za Zvonky táhnou se démoní pastviny.

BABÍ LÉTO

1

KOUŘ VONĚL HOŘÍCÍM BOROVÝM JEHLIČÍM, SYTĚ A SLADCE. Linul se z medníku a tančil přes pole, unášený mírným vánkem. Táta zatlačil na měchy a vypustil další oblak, opatrně ho směroval ke vstupu vysoké dřevěné stavby. Pokyvoval hlavou, jak v duchu počítal ubíhající vteřiny. Konečně přikývl.

Když jsem se přiblížila k úlu, ruce se mi třásly, i když jsem je měla úplně zakryté. Ještě nikdy jsem neměla možnost pomáhat vytahovat rámky a chtěla jsem si být jistá, že dělám všechno přesně tak, jak táta řekl. S tlumeným heknutím jsem nadzvedla těžké víko a odložila jsem ho stranou do trávy, opatrně, abych se vyhnula třem omámeným včelám, které po něm nahoře lezly.

Táta foukl hluboko do včelího domova další kouř a couvl, abych se mohla dostat až k úlu. „Vytáhni jeden z nástavků a prohlédneme si ho.“ Hlas měl tlumený hustou sítí, která mu visela kolem obličeje.

Přestože jsem viděla jenom matný obrys jeho tváře, vypadal potěšeně. Dokonce hrdě. Modlila jsem se, ať ho nezklamu.

Obvykle jsem během sklizně bývala s mámou, Merry a Sadie v kuchyni. Tátovi pomáhal Samuel, přinášel nám těžké rámky plné medu ke zpracování. Držela jsem je rovně, zatímco maminka přejela širokým nožem po plástu a se zkušenou lehkostí odřízla vosková víčka. Kapající rámky zamířily do velkého kovového bubnu a Merry a Sadie se střídaly v otáčení klikou, dokud nebyl všechen med vytočený a připravený k cezení.

Zalétla jsem pohledem směrem k domu, představila jsem si, jak se sestry strkají u kamen, zatímco se vyvařovaly a dávaly sušit sklenice. Budou se hádat a prosit maminku, aby je pustila ven. Byl příliš hezký den na to, aby ho člověk strávil skloněný nad horkým ohněm a železnými hrnci. Jestřáb nahoře souhlasně zavřískl, zatímco líně kroužil v pozdním srpnovém slunci.

„Ellerie,“ varoval mě táta a stáhl mě dozadu. „První rámek může jít nejhůř. Někdy včely zalepí okraje pryskyřicí. Možná ho budeš muset oškrábat, abys ho uvolnila.“

„Nenaštve to včely?“ Nakoukla jsem dolů skrz příčky rámků. Ustavičné hučení utichlo, ale v nižších patrech jsem pořád viděla pohyb.

„Když to uděláš správně, tak ne,“ dobíral si mě táta. Cítila jsem, že se za sítí usmívá. „Když mě můj otec poprvé nechal vytahovat rámky, dostal jsem šest žihadel. Je to přechodový rituál.“

Vyrostla jsem s rodiči včelaři a samozřejmě už jsem dostala žihadlo, ale nebyla to zkušenost, kterou bych si chtěla zopakovat. S prvním píchnutím jsem držela vzhůru celou domácnost, probrečela jsem noc – ne kvůli oteklé ruce, ale kvůli té ubohé včele, která při tom umřela.

Sáhla jsem pod svoji vlastní těžkou síť, otřela jsem si pot, který mi stékal po tváři, a uvažovala jsem, kde začít. V téhle části bylo osm rámků, všechny usazené v přesných vzdálenostech. Vybrala jsem si rámek blízko středu a jemně jsem jím zaviklala, vyzkoušela jsem okraje. Hýbal se dost snadno. Zatajila jsem dech a vytáhla ho ven, opatrně, abych o některý ze zbylých cestou nezavadila.

„Tak se na to podívejme.“ Táta se naklonil a prohlížel si včelí práci.

Přes rámeček byl natažený krajkový vzor včelí plástve, některé buňky plné a zavíčkované, ale většina prázdných.

Mlaskl a zauvažoval. „Ještě ne. Letos asi bude pozdní sběr. Loni v zimě bylo příliš mnoho sněhu. Zasuň to zpět.“

Nanejvýš opatrně jsem vsunula dřevěný rámek zpátky na místo, a pak jsem si úlevně oddechla.

„Teď další.“

„Zkontrolujeme všechny?“

Přikývl. „Když už si dáš práci s okuřováním včel, rozhodně musíš úl prohlédnout důkladně. Med není to jediné, co nás zajímá. Jsme správci úlů, ochránci těchto včel. Musíme zajistit, aby byly zdravé a měly všechno, co potřebují.“

Odložil dýmák, zvedl horní nástavek a nakoukl do nižších pater. Dal stranou první nástavek, spočítal rámky ve druhém, a pak jeden vytáhl a jemně odstrčil dvě včely, které se opile držely plástve.

„Pověz mi, co vidíš.“

Mžourala jsem skrz závoj. Bylo tam více pláství, zlatých jako okno z barevného skla. A uprostřed skoro každé buňky byla maličká bílá tečka, ne větší než zrnko ječmene. „To jsou vajíčka, že?“

„Velmi dobře. A co nám říkají?“

Cítila jsem se nepříjemně pod drobnohledem, jako školačka s kostnatými koleny, ne starší než Sadie. „Že matka klade?“ Souhlasně zabručel, pobízel mě, abych pokračovala. „Takže když klade vajíčka, je to dobré, že? Zdravé včelstvo?“

Přikývl. „Znamená to, že ve včelstvu je matka.“ Ukázal na vajíčka, jeho obvykle jisté a rychlé pohyby brzdily silné rukavice. „Takhle velká vajíčka znamenají, že tady matka byla nejméně před třemi dny. Když kontroluješ plodiště, vždycky se dívej po čerstvých vajíčkách. Plodiště bez vajíček znamená vymírající roj.“

Vložil rámek zpět a vytáhl jiný, ukázal mi larvy, tlusté bílé hrudky, které se vůbec nepodobaly bzučícím včelám, kroužícím kolem našeho dvora. Další rámek obsahoval kukly zamotané v pohárcích medu, rostoucí a snící.

„Tyhle vyletí už za pár dnů,“ řekl táta spokojeně. „Nové dělnice nebo trubci. Náš roj prospívá, Ellerie. Složme všechno zpět a nechme je, ať se probudí. Příští měsíc zkontrolujeme med.“

„A budou všechny v pořádku?“

Nenáviděla jsem stopy obav ve svém hlasu. Věděla jsem, že ano. Táta ještě nikdy o včelstvo nepřišel. Ale když jsem viděla zblízka, jak to do sebe všechno zapadá, a měla jsem to přímo v rukách, víc jsem si uvědomovala, jak je včelí existence křehká. Stačilo omylem vynechat jeden rámek a včely by volný prostor zaplnily tolika plástvemi, že by se nástavek zničil, když by se člověk pokoušel plástve uvolnit. Nebo položit víko nakřivo, nechat ho jen lehce pootevřené, a včely by nedokázaly regulovat teplotu uvnitř. Udřely by se k smrti, zatímco by mávaly křídly a bzučely, aby úl vyhřály.

„Budou v pořádku. Dnes sis vedla dobře.“

Radostí jsem se začervenala. Chtěla jsem na tátu udělat dojem, ukázat mu, že jsem stejně schopná jako Samuel. Měl tu být Samuel, Samuel měl mít na hlavě tenhle klobouk se síťkou, ne já. Ale dnes ráno po snídani vyklouzl ven a tátova tvář potemněla jako letní bouře, valící se přes vrcholky hor.

Samuel se přes léto změnil, utíkal z farmy se svým nejlepším kamarádem, Winthropem Mullinsem, jen co měl hotové povinnosti, a někdy dokonce poslední z nich nechával na nás děvčatech. Často se s tátou hádal, dohadovali se kvůli drobným nepříjemnostem, až oba stáli s rudými obličeji, nosy nakrčené v úšklebku. Maminka říkala, že určitě utíká, aby se setkával s nějakou dívkou, ale já jsem neměla nejmenší ponětí, kdo to může být. Nikdy jsme před sebou nic netajili, mé dvojče a já, a představa, že by teď měl přede mnou tajemství, se mi zdála absurdní.

Jakmile bylo víko pevně nasazené, rychle, než to stačil udělat táta, jsem se sklonila pro kovový dýmák a nabídla jsem se, že mu ho odnesu zpátky do kůlny. Když jsme byli dost daleko od úlů, sundal si klobouk a pak smotal síťku a rukavice doprostřed.

„Myslím, že letos bude dobrá zima,“ předpověděl a mával rukama při chůzi. Pohvizdoval si jakousi písničku, beznadějně falešně, a já se usmála.

„Co je tamhleto za květinu?“ zeptal se a ukázal na růžové kvítky, které pučely podél cesty.

Sundala jsem si klobouk, abych si je lépe prohlédla. „Vrbka,“ prohlásila jsem hrdě.

Nesouhlasně mlaskl: „To je opravdové jméno?“

Pokusila jsem se vzpomenout si na jméno, zapsané drobným písmem v tátově botanické knížce.

„Epilobium angustifolium?“ řekla jsem zkusmo, klopýtajíc o latinu.

Táta se usmál: „Výborně.“

„Možná… možná bych mohla pomoct i s příští kontrolou?“ zeptala jsem se, dychtivá využít jeho spokojenou náladu.

Přikývl a moje srdce poskočilo. Táta byl málomluvný člověk – pokud jste ho tedy nepřiměli mluvit o jeho včelách, to se rozpovídal na hodiny.

Záviděla jsem Samovi, který se narodil jenom pár minut přede mnou – a jako kluk. Ten by kráčel za tátou ke kůlně bez ohlédnutí, sebevědomý a jistý si svým místem ve světě.

Ne jako já, uvízlá v domě, neustále připravená a čekající na další životní krok. Na chlapce, který půjde kolem a pomůže mi k mému dalšímu určení. Manželka. Matka.

Čekala jsem.

Čekala.

Čekala.

Až do dneška.

Uvnitř kůlny jsem ještě na okamžik podržela klobouk se závojem, prsty zabořené hluboko v síťce. Bála jsem se ho pustit a uvolnit kouzlo odpoledne. Ale na palci jsem ucítila pohněvané bzučivé chvění. V látce uvízla zatoulaná včela. Snažila jsem se jemně rozmotat vrstvy, zkoušela jsem včelu uvolnit, zatímco vztekle mrskala nožičkama.

„Nepíchej, nepíchej,“ šeptala jsem jí. „Jen se ti snažím pomoct. Už jsi skoro volná…“

Žihadlo se mi zabodlo hluboko do prstu a vzduch rozčísl bolestný výkřik.

Nebyla jsem to já.

Táta vyběhl ven. Ozývaly se další výkřiky a jekot. Tohle nebyly zvuky dětské hry, která se stala příliš drsnou. Tuhle bolest nespraví dlaha nebo pusa na kolínko. Křik se rozléhal údolím, měnil se v matoucí kakofonii zoufalé bolesti srdce.

„Ellerie, jdi pro matku. Musíme do města.“ Táta už byl na půli cesty ke stezce, která vedla do Amity Falls.

Zazněl další výkřik, ostrý a pronikavý, a přestože bylo teplé odpoledne, cítila jsem na krku ledový pot. Nohy mi ztuhly a nehýbaly se. Nechtěla jsem vědět, co se skrývá za tak mučivým zvukem.

„Ellerie!“ pobízel mě táta. Cítil, že nejsem za ním.

Odhodila jsem klobouk stranou, prst mi nepříjemně otékal. Tělíčko včely se vysypalo ze sítě a spadlo do prachu, už mrtvé.

2

SAMUEL UŽ TAM BYL, STÁL V DAVU, KTERÝ SE SHROMÁŽDIL kolem verandy obchodu staršího Amose McClearyho. Obchod se smíšeným zbožím naproti deskami obložené budově školy stál v samém centru Amity Falls. Bylo to místo, odkud se šířily dobré zprávy a kde se na špatné zprávy odpovídalo okamžitou útěchou.

Máma s tátou se prodrali skrz hlouček přihlížejících a já jsem popadla Sadie, abych jí zabránila jít za nimi. Merry stála vedle mě, vysoká a štíhlá, sahala mi skoro k ramenům. Cítila jsem, jak ztuhla, když zahlédla to, kolem čeho se všichni shlukli.

Molly McClearyová – Amosova snacha – natažená přes tělo manželova drahocenného hřebce Samsona. Bylo to naprosto ohromné zvíře, vysoké skoro devatenáct stop, ale teď kůň vypadal jaksi menší, jak ležel uprostřed prašné cesty a bolestně frkal. Molly se k němu tiskla a vzlykala do prošívané sedlové deky. Konce látky byly utržené a pocákané tmavě hnědými skvrnami.

Krev.

Ve vzduchu byla cítit hořká pachuť měděných mincí.

„Merry, co kdybys vzala Sadie a pár dalších dětí tamhle do školy?“ zeptala jsem se a ruce se mi marně třásly před obličejem mé malé sestřičky, jak jsem se pokoušela zabránit jí ve výhledu na tu scénu. Zásobovací karavana odjela teprve včera, s Jebediahem McClearym a Samsonem v čele. Ať se stalo cokoliv, sedmiletá holčička to nepotřebovala slyšet, ať si připadala jakkoliv velká.

Sadie se mi snažila vykroutit ze sevření, blonďaté vlasy jí poletovaly. „Chci tu zůstat,“ protestovala. „Už nejsem mimino.“

„Nikdo neřekl, že jsi…“ začala jsem, ale Merry mě hbitě přerušila.

„Podívej se, tamhle je Pardon a Trinity.“ Ukázala na Sadiiny kamarádky. Ty taky postávaly na vnějším okraji hloučku a stoupaly si na špičky, aby něco zahlédly. „Slyšelas, že Trinity minulý týden chytila v drápcích pět kamínků? Úplně hladce.“

„To není možné!“ ušklíbla se Sadie a podezřívavě se na kamarádku podívala.

Merry pokrčila rameny: „Tak to říkala.“

Sadie sáhla do kapsy a vytáhla hrst kovových hracích kamenů. „Mám tady svoje. Uvidíme, jestli to může dokázat.“ Vždycky měla sadu drápků u sebe a všichni jsme to věděli.

Vděčně jsem se na Merry usmála, zatímco naše malá sestřička hlasitě vyzývala děvčátka, ať si zahrají drápky. Brzy byly mimo doslech a rozprostřely své lehké sukýnky na schodech školy. Přestože se k nim Merry hned přidala, aby je zabavila a rozptýlila, její polekaný pohled mě tížil jako závaží.

„Ne! To ne!“ vykřikla Molly vztekle na staršího Matthiase Dodsona a znovu upoutala moji pozornost. Kovář stál nad ní a nad koněm s pistolí v ruce. „Jeb by to nikdy nedovolil.“

„Molly, podívej se na jeho nohu. Kost je roztříštěná. Neexistuje způsob, jak to vyléčit. Už nikdy nebude chodit.“

„Vrátil se zpátky, ne? Nemůže to být tak zlé, jak si myslíš.“

Když jsem zahlédla zlomenou zadní nohu, zajíkl se mi dech. Trčela do strany v nemožně špatném úhlu. Matthias měl pravdu. Ty kosti by se nikdy správně nezahojily. Samsona bude nutné utratit. Byl to zločin, nechávat ho dál tak očividně trpět.

Matthias, který se blížil třicítce, byl nejmladší ze tří městských starších. Škrábal se na zátylku jako malý kluk, zjevně si přál, aby zakročil někdo jiný. „Ne… nevím, jak se dostal tak daleko, ale nemůžeme…“

„Jeb mi to nikdy neodpustí. Ne. Ne, nemůžeš.“ Přejela rukou po hřebcově hladké černé srsti. Když ji odtáhla, byla mokrá a červená.

„Molly, to není jenom kotník…“

„Řekla jsem ne!“ Vmžiku byla na nohou, strkala do něj, strkala do zbraně.

Dav nejistě couvl. Molly předtím zakrývala nejhorší z hřebcových zranění a přední strana jejích šatů byla zmáčená zvířecí krví. Samson měl na boku čtyři hluboké šrámy, odhalující šlachy a kost. Neklidně se zazmítal. Dýchal těžce a v koutcích sametových pysků se objevily skvrny bílé pěny.

Maminka udělala krok blíž, ruce natažené, aby ukázala, že nechce nikomu ublížit. Hlas měla tichý a chlácholivý a konejšivě hladila ženu po zádech, přesně jako když jsme byli příliš nemocní a museli zůstat v posteli. „Samson má bolesti, Molly.“

Molly nešťastně přikývla.

„Vím, že je to těžké, ale spoléhá se na to, že budeš statečná a uděláš správnou věc.“

„Já vím.“ Molly přeskočil hlas. „Ale Jeb…“

„Jeb to pochopí.“

Molly se roztřeseně vrhla mé matce do náruče a umazala jí šaty. „Bude to chtít udělat sám. Musí to udělat. Nikdy mi neodpustí, jestli…“

Maminka se otočila, modrýma očima zapátrala v davu. Jen na okamžik se podívala na mě, než pokračovala; hledala muže, který tu nebyl. „A kde tedy je? Už ho vzali k doktoru Ambrosovi? A kde je zbytek skupiny?“

Matthias cvakl zuby. „Nikdo jiný se nevrátil. Ten ubohý kůň se přihnal po cestě, oči skoro obrácené v sloup. Nikdy jsem nic takového neviděl… ale Jeb s ním nebyl.“

Podívala jsem se k lesu, jako by se odtamtud měl každou chvíli vynořit zbytek zásobovací karavany, která se hnala pryč od toho, co potrhalo padlého hřebce. Borovice se však tyčily nad Falls jako bdělé stráže, vysoké a nehybné.

Molly se prudce otřásla, vrhla se na zem, popadla sedlovou deku a pohřbila do ní své výkřiky. Vzdouvaly se z hloubi jejího nitra, ostré a pronikavé jako trny, rozdírající cestou ven všechno, co mohly. „Nikdy by toho koně neopustil. Ne, kdyby byl…“ Její slova přerušovaly vzlyky.

Maminka si vedle ní klekla, cosi jí šeptala tak tiše, že jsme to neslyšeli. Nakonec pomohla trpící ženě na nohy a pomalu zamířily k obchodu. Než maminka zmizela za prahem, otočila se na Matthiase a pevně kývla: „Udělej to.“

Krvavá záležitost byla hotová dřív, než jsme měli šanci odvrátit zrak.

Přes tělo přehodili plachtu, abychom se na ubohé zvíře nemuseli dívat.

Já jsem však nemohla odtrhnout oči, sledovala jsem čtyři rudé čáry, jak rozkvétají na plátně, právě když vedle mě vklouzl Samuel jako druhá bota do páru. Přestože jsme očividně nebyli identická dvojčata, s našimi jemnými zlatými vlasy a měkkýma šedýma očima nebylo pochyb, že jsme příbuzní.

„Co se na té cestě pro zásoby stalo?“ zašeptala jsem. Vnitřnosti se mi svíraly a kroutily. Jestli je venku v lesích něco, co dokázalo dostat koně Samsonovy velikosti, otřásla jsem se při představě, co by to mohlo udělat člověku.

Posunul si okraj slamáku a prohlížel si les. „Nevím.“

„Ostatní muži… myslíš, že jsou…“

„Nevím, Ellerie,“ odpověděl pevně.

„Kde jsi byl dneska ráno?“

„Byl jsem… byl jsem blízko břehu a slyšeli jsme křik. Než jsem se sem dostal, byl už Samson…“ Ukázal na plachtu. „S těmi ránami a tou nohou… Ale je to, jak říkal Matthias, nikdo jiný tam nebyl… Jenom on.“

„S kým?“

Odtáhl oči od stromů: „Hmm?“

„Řekl jsi slyšeli jsme křik. S kým?“

Než mi Samuel mohl odpovědět, protlačila se před dav malá žena středního věku. „Očividně to byl nějaký útok,“ hádala Prudence Lathetonová, manželka tesaře. „Nejspíš vlci.“

„Nikdy jsem neviděl vlka s tak velkými drápy,“ prohlásil Clemency Briard a přejel prstem po plachtě, skrze kterou prosákly krvavé šrámy. Přestože pastor roztáhl prsty tak doširoka, jak jen mohl, rána byla větší. „Musel to být medvěd.“

„Ale to vytí…“ Prudence se odmlčela. Bledé modré oči se rozhlédly po skupince, hledaly souhlas. „Všichni jste to taky slyšeli, ne? V noci? Bylo to… prostě strašlivé. A tak blízko města.“

Věděla jsem, o čem mluví. Minulé tři noci mě probudily hlasy vlků. Jejich vytí se rozléhalo tmou, strašlivě stoupající do výšky a mrazivé. Přestože jsem věděla, že jsem v našem podkroví v bezpečí, tiskla jsem se k Merryiným zádům, choulila jsem se blíž… a přesto jsem se nedokázala zahřát.

„Minulý týden byl kousek od kraje lesa grizzly,“ potvrdil Cyrus Danforth. „Zatraceně největší, jakého jsem kdy viděl.“ Ukázal ke svým ramenům, aby naznačil jeho výšku. „A to byl jenom na všech čtyřech. Čenichal kolem udírny Abelsových. Nenapadlo mě, že by… Tohle ne.“

„Kde jsou ostatní starší?“ zeptal se táta a podíval se na Matthiase. „Měli bychom vytvořit pátrací skupinu.“

Kovář se poškrábal ve vousech, tmavých a lesklých jako bobří kožich. „Lelanda Schäfera jsem neviděl. Cora říkala, že ráno vyrazil se stádem podél západního hřebene. Odtamtud by žádný hluk neslyšel.“

„A Amos?“

Všichni jsme se neklidně ohlédli k obchodu. I odsud jsme slyšeli, jak starý muž vzlyká.

„On a Martha by teď měli být s Molly,“ usoudil Matthias. „Pastore Briarde? Možná by teď od vás ocenili nějaká slova útěchy?“

Clemency nespokojeně zkroutil rty. Očividně chtěl zůstat a sledovat rozvíjející se drama. S povzdechem se posbíral, narovnal se do výšky, jak jen mu shrbená postava dovolovala, a pak blahovolně přikývl. „Nejspíš máš pravdu Matthiasi. Myslete na McClearyovy v modlitbách. Dobré požehnání vám všem.“

„Dobré požehnání,“ zopakovali jsme, zatímco pastor zamířil k obchodu, teď už odhodlaným krokem.

„Zorganizujeme to sami,“ řekl táta a vrátil se tak k aktuálnímu problému. „Pokud to byl útok, medvědí nebo jiný, mohl zásobovací karavanu rozprášit. Naši lidé můžou být zranění a ztracení.“

„K čertu s pátráním.“ Cyrus vyplivl žvýkací tabák a těsně minul dolní lem Prudenciných šatů. Uskočila a znechuceně nakrčila nos. „Ten hloupý hřebec nejspíš Jeba shodil, a než se dostal domů, zkřížil cestu medvědovi.“

Táta zavrtěl hlavou. Farma Danforthových hraničila s našimi poli. Naše rodiny mezi sebou měly nahromaděná léta rozporů, které nebyly nikdy úplně zapomenuty. Táta a Cyrus k sobě dokázali být zdvořilí, když bylo třeba, ale nepřátelství vždycky bublalo pod povrchem a hrozilo, že překypí. „Dlužíme zásobovací karavaně aspoň to, že propátráme okolní lesy.“

„Koukni na toho koně. Rozervaný na cáry. Chceš, aby se ti to stalo taky, Downingu? Chceš, aby tvoje žena a dcery viděly tvého koně bez jezdce?“

Táta přimhouřil oči. „Samozřejmě, že ne. Ale jestli je šance, že ostatní můžou být naživu…“

Prudencin manžel, Edmund Latheton, natáhl k tátovi ruku. Byl ještě menší než jeho žena a světle hnědé vousy měl rovně a hladce zastřižené. „Možná bychom měli počkat, Gideone – karavana by měla být zpátky asi tak za týden…“

„Kdybys byl tam venku, chtěl bys, abychom týden počkali?“

Edmund polkl, ohryzek mu v krku poskakoval jako loďka na moři. „Já… ne, ale… taky jsme něco viděli. Ne grizzlyho,“ dodal rychle, když jeho žena začala protestovat. „Nebo to možná byl grizzly… Nevím. Bylo to velké, se stříbrnýma očima…“

„Žhnoucíma stříbrnýma očima,“ dodala Prudence.

„Žhnoucíma stříbrnýma očima,“ souhlasil. „A bylo to rychlé. Rychlejší než jakýkoliv medvěd, kterého jsem kdy viděl.“ Otevřel ústa, jednou, dvakrát, očividně si nebyl jistý, jak má příběh uzavřít. „Jo, kdybych já byl venku v těch lesích, chtěl bych, aby mě někdo našel… ale když jsem viděl toho… tu věc… Nechci být ten, kdo za nimi půjde.“

„Žhnoucí stříbrné oči,“ zopakoval Cyrus a teatrálně potřásl hlavou. „Zníš stejně bláznivě jako tvůj tatík, Lathetone.“

Táta prudce zvedl obočí: „Takže ty se hlásíš jako dobrovolník, Danforthe?“

Cyrus si promáčeným kapesníkem otřel čelo.

„To těžko. Nenechám se zabít pro Jebediaha McClearyho. Je mi jedno, že je to syn staršího. Ví, co riskuje. Pokaždé, když jde přes průsmyk. A stejně tak všichni ostatní hlupáci, kteří šli s ním.“

„Ty z těch cest nemáš prospěch?“ zeptal se táta sžíravě.

„Já jsem nezávislý muž,“ řekl Cyrus a nadmul hruď tak široce a důležitě, jak jen mohl, bezpochyby aby se pokusil nahradit těch několik palců, o které ho táta převyšoval.

„Nezávislý muž, který si dneska ráno osladil kafe,“ zamumlal Samuel a pohrdavě se ušklíbl.

Tak zaujatě jsem poslouchala hádku, že jsem si nejdřív neuvědomila, co bratr řekl. Ale uvízlo mi to v hlavě jako osina, pobízející, abych si jí všimla.

Naklonila jsem se k Samuelovi a ztišila hlas: „Jak víš, co si Cyrus Danforth dává do kafe?“

„Cože?“ zeptal se a ani se nehnul. Intenzivně upíral pohled na tátu, jako by ho nedokázal odtrhnout.

„Zrovna jsi řekl, že měl dneska ráno cukr,“ naléhala jsem. „Proč jsi byl u Danforthových?“

„Já – nebyl jsem tam.“

Samuel byl mizerný lhář. Špičky uší mu vždycky zrůžověly a věty se zkrátily v zajíkavý zmatek.

Mou pozornost upoutal drobný pohyb na okraji skupiny, podívala jsem se tam a zahlédla jsem, jak se k davu přidala Rebeka Danforthová. Moje nejlepší kamarádka zvedla ruku a lehce mávla a moje ruka automaticky odpověděla, než jsem si všimla, že totéž udělal i Samuel.

Soustředil se jenom na Rebeku. Když stočil oči znovu ke mně, úsměv se mu vytratil a tváře mírně zrudly.

„Šel jsi dnes ráno za Rebekou?“ zasykla jsem hlasem tišším než šepot. Pochopení mě zasáhlo jako blesk, zůstala jsem v šoku. „To kvůli ní se kradeš pryč celé léto? Rebeka Danforthová?“

„Ne!“ trval na svém. „Nech to být, Ellerie.“

„Dvoříš se jí?“

„Řekl jsem, nech to být.“

„Ale…“

„Dost!“ zavrčel. Husté linky jeho obočí vytvořily rozhněvanou římsu a na tváři měl skvrny.

Ještě jednou jsem se podívala na Rebeku, myšlenky mi běžely o závod. Když maminka hádala, že Samuel odchází za nějakým děvčetem, nikdy mě nenapadlo, že by to mohla být ona. To prostě nebylo možné.

Vlastně jsme se ani nikdy neměly spřátelit. Zlá krev mezi našimi rodinami se táhla po generace, ještě před dnem, kdy její pradědeček zabil mého. Ale jako Danforthovou a Downingovou nás vždycky usazovali do jedné lavice a blízkost často vytvoří nejlepší vztahy. Jak jsme rostly, dělily jsme se o svačiny, pletly jsme jedna druhé věnečky z jetele a vyměňovaly jsme si příběhy na loukách, které oddělovaly její dům od mého. Ačkoliv už jsme nebyly malé holčičky, pořád jsme se o všechno dělily – knihy, recepty, dokonce i o pár šperků, které jsme vlastnily. Tohle mi neměla tajit.

A Samuel…

Byl moje dvojče. Měla jsem to vycítit; měla jsem to vědět.

Ale když jsem teď hleděla z jednoho na druhého, viděla jsem, že jsem si toho jen nevšimla. Ať jsem s nimi měla jakékoliv pouto, nebylo tak silné, jak jsem si představovala. Byla jsem úplně slepá, neměla jsem ani náznak podezření. Tváře mi hořely a žaludek se svíral, když jsem si uvědomila, jak je moje hloupost musela pobavit.

Kdy to začalo? Minulý týden u nás Rebeka nocovala. Spaly jsme ve stodole na seně, chichotaly jsme se nad kluky z města, dokud měsíc neklesl za hory. Musela si myslet, že je to báječný vtip, neprozradit ani kousek pravdy. Musela si myslet, že jsem ta největší hlupačka, když jsem nic netušila o jejím tajemství.

„Půjdu do lesa,“ prohlásil táta tak pevně, že mě to vrátilo zpět do přítomnosti. „Jeb by toho koně nikdy nepustil z dohledu – musíme předpokládat, že se na té cestě něco opravdu strašlivě pokazilo… Nemůžu nikoho z vás nutit, abyste šli se mnou, ale můžu požádat. Je to správná věc, bez ohledu na to, co tam venku může být.“

„Bláznivá výprava,“ odsekl Cyrus. „A já nejsem blázen. Ničeho takového se nezúčastním.“ Ušklíbl se a vyplivl poslední kousek tabáku. „Někdo pohřběte toho koně, než začne smrdět.“

Odkráčel a něco si pro sebe mumlal. Rebeka stiskla rty do úzké linky.

Táta si prohlédl dav, jeho tmavé oči spočinuly na každém přítomném muži. Odmlčel se, očividně doufal, že se přihlásí další. „Judde Abramsi?“

Vysoký rančer si prohrábl rukama šedivějící vlasy a rozpačitě si je rozcuchal. „Víš, že bych šel, ale mám pole plné březích jalovic, každým dnem se otelí. Nemůžu je nechat samotné.“

Táta si přejel jazykem po zubech. „Calvine Buhrmane?“

Violet popadla manžela za loket a němě ho prosila, aby zůstal. Po chvíli nerozhodnosti majitel krčmy odmítavě zatřásl hlavou s tmavými vlasy.

„Matthiasi Dodsone? Pojedeš se mnou?“

Nenáviděla jsem výraz zklamané naděje v otcových očích, když starší mávnutím ruky odmítl jeho prosbu. „Víš, že nemůžu opustit město, zvlášť když je Amos v tak žalostném stavu.“

Tři starší byli k Falls připoutáni tak jako nikdo jiný z obyvatel. Byli strážci zákona a tradice, spravedlnosti a řádu. Pastor Briard mohl mít na starost duchovní potravu duši Amity Falls, ale starší chránili jeho hlavu a srdce.

„Půjdu s tebou já, tati.“

Slyšela jsem ta slova, než jsem si uvědomila, že to promluvil můj vlastní hlas.

Skupinou proběhl nervózní smích, ale to mi bylo jedno. Pomáhala jsem mu dnes ráno a teď jsem mu chtěla pomoct znovu.

Ukážu mu, že jsem v každém ohledu stejně schopná jako Sam.

Dokonce víc.

Protože já jsem byla tam. Tady.

Můžu být tím, na koho se může spolehnout.

„Mohla bych pomoct! I kdybych jenom…“ Pátrala jsem v mysli, hledala jsem něco, co by nadzvedlo břemeno porážky z jeho ramen. „To křoví, kterým Samson proběhl! Určitě je od krve. Je potřeba ho spálit, jinak přiláká všemožné věci. Nech mě udělat aspoň to.“

„Potřebuju tě doma, Ellerie, abys dohlédla na sestry.“

„Máma by ti dala co proto, kdyby věděla, že se chystáš jít do lesa sám. A co Pravidla?“ stála jsem na svém, když se táta obracel, že vyrazí. „Nemůžeš jít sám.“

Matthias otevřel ústa, bezpochyby připravený nabídnout nějaké povolení, které ve skutečnosti nemohl udělit bez druhých dvou starších, ale Sam promluvil jako první.

„Má pravdu, tati.“

Rebeka k němu přistoupila, ruku jen kousek od jeho.

„Nemůžeš jít sám.“

„Neslyšel jsem, že bys předtím nabídl, že půjdeš. Vlastně jsem celé léto neslyšel, že bys nabízel jakoukoliv pomoc,“ odsekl táta.

„Já…“ Všechna slova, která měla následovat, Samovi vyschla v hrdle, když otec sjel pohledem k rukám Sama a Rebeky, které se téměř držely, a nic mu neuniklo.

„Vidím, že až se vrátím, budeme toho muset hodně probrat.“

Samuel odstrčil Rebečinu ruku stranou a rozběhl se za otcem. „Jdu s tebou.“

„Same!“ Rebečin hlas byl měkký a prosebný, ale můj bratr se nezastavil. Prohnal se kolem mě, musela jsem uhnout z cesty, aby do mě nevrazil.

Táta se kousl do tváře. „Dobrá. Sbal batoh, ale pospěš si s tím.“

3

MOJE PĚST PRUDCE UDEŘILA DO TĚSTA A S USPOKOJIVÝM bouchnutím se zabořila do hustého, poddajného tepla. Udeřila jsem znovu a nechala v něm pořádnou prohlubeň, než jsem z něho udělala bochník. Pořád vypadal znetvořeně. Praštila jsem ho ještě jednou.

„Čí obličej si zrovna teď představuješ?“ zeptala se máma a obešla vysoký kuchyňský stůl s podnosem horkého chleba. Než si pospíšila zpátky k peci, nasázela bochníky na chladicí polici.

„Nevím, co tím myslíš,“ řekla jsem a úderem jsem přirazila bochník zpátky ke stolu. Do vzduchu se vznesl oblak mouky a smísil se s třpytivými zrnky prachu, tančícími v paprscích odpoledního slunce, které barvilo kuchyň do oranžova.

„Od chvíle, co jsme se včera vrátily z města, tě něco trápí,“ prohlásila. „Málem jsi ten bochník ztloukla do bezvědomí.“

Hřbetem ruky jsem odstrčila zatoulaný pramen vlasů, který se mi uvolnil z uzlu. Svazovala jsem si vlasy na temeni jen ve dnech, kdy se peklo. Naše kuchyň sálala kvasnicemi a žárem, na můj obvyklý silný cop tu bylo až příliš horko.

„Na tom není nic špatného, mít mizerný den,“ pokračovala máma a znovu přešla ke stolu. Sebrala mi těsto a zpracovala ho do přijatelnějšího tvaru. „A rozhodně není nic špatného na tom, když si člověk vybije vztek při pečení. Dělám to vždycky, když mě tvůj otec něčím naštve. Proč se hádat, když můžeš upéct bochník chleba?“

Bouchla těstem do další formy na chleba, aby svým slovům dodala důraz.

„Mami, vždyť pečeme chleba skoro každý den.“

V očích jí zablesklo, cvrnkla mě do nosu a zaprášila ho moukou. „Přesně.“

Máma dodávala pečivo do města – do Buhrmanovy hospody a do obchodu. Její kváskové těsto bylo dost dobré, aby i ty největší držgrešle vysázely lesklý deseticent, který Amos McCleary účtoval za bochník.

Na její medové koláče však stálo frontu celé Amity Falls.

Dělala je jenom jednou do roka – hned potom, co táta vytáhl rámky a všechen med byl stočený a ve sklenicích. Ujistil se, že máme spižírnu plně zásobenou na zimu, a pak prodal přebytky ve městě – celý dolar za sklenici. Přestože lidé považovali cenu za skandální, nikdy neměl nedostatek zákazníků, a než skončil den, všechen med byl vyprodaný.

Až na tři sklenice.

Ty nechal pro maminku.

Maminčiny koláče byly zdánlivě jednoduché. Mouka, koření, čerstvá smetana a tři vejce do každého. Žádné ořechy nebo čokoláda nebo cukrová poleva. Nikdy nepřidávala nic, co by zastínilo jejich skutečný zlatý hřeb – tatínkův med.

Říkalo se, že krátce potom, co se vzali, maminka přinesla svůj první medový koláč na církevní večírek a všechny ženy ve městě se málem ušlapaly, jak se předháněly, aby dostaly recept. Ale nikdo se mu nikdy nedokázal ani přiblížit – dokonce i když použily drahocenný med, který koupily od táty. Když lidé chtěli vědět, jak dosáhnout neskutečně tenkých a vláčných vrstev nebo dokonale karamelizované příchutě, maminka se tajemně usmívala a říkala, že je to jen špetkou lásky.

Někteří tvrdili, že je to spíše jako dotek kouzla. Dokonce i pastor Briard – potom, co jeho žena upekla obzvlášť katastrofální koláč – prohlásil, že mamince museli požehnat nebeští andělé. Jinak se to nedá vysvětlit.

Celé roky jsem ji sledovala, jak koláč dělá, studovala jsem každý krok – včetně toho, jak konečky jejích prstů tančí na válečku –, ale nikdy jsem nedokázala udělat přesně takový. Snad měla maminka kousek kouzla v sobě.

„Pověz mi o tom,“ řekla, a než začala s další dávkou těsta, rozprostřela po stole ještě lžíci mouky.

Rýpala jsem si do záděry u nehtu, popotahovala jsem kůži, dokud se neutrhla. Nevěděla jsem, co říct. Samuel s tátou odešli, zatímco se máma starala o Molly. Neslyšela, za kým se můj bratr celé léto kradl ven, a i když jsem na něho byla pořádně naštvaná, nebylo na mně, abych jí to povídala.

„Máš starost o Sama,“ hádala a zdálo se nemožné nesouhlasit. „A o tátu.“

Dlouho do noci jsme se dívaly, jak hoří křoví, jak se oheň mihotá mezi stromy. Maminka to nemusela říkat, věděla jsem, co si myslela – že se vrátí už včera.

„Přemýšlíš… přemýšlíš někdy, jaký je asi život dál za Falls?“ Otázka vybublala z hloubi a samotnou mě překvapila.

„Za údolím?“ zeptala se máma. Přikývla jsem. „Nemůžu říct, že by mi to nikdy nepřišlo na mysl. Zvlášť když jsem byla asi ve tvém věku. Chtěla jsem jít a vidět ze světa mnohem víc. Vidět siluetu velkého města. Koupit si módní šaty a dát si čaj v opravdové restauraci.“

„A proč jsi to neudělala?“

Pokrčila rameny: „Jiné sny se staly důležitějšími.“

„Táta?“

„A ty. Tvůj bratr. Náš domov tady.“ Odmlčela se a zamyšleně převalovala těsto v rukách. „Tvůj otec jednou Falls opustil.“

„Když se ztratil strýc Ezra.“ Ten příběh jsem dobře znala.

Ezra, mladší bratr mého otce, se jednou v létě sám vydal na lov a zatoulal se za Zvonky. Nikdy se nevrátil. Lidé z města ho hledali víc než týden, než to vzdali.

„Gideon to nemohl nechat být. Říkal, že ví, že je Ezra pořád naživu, někde tam venku. Prošel za průsmyk a hledal ho v blízkých městečkách, dokonce se vydal do velkoměsta.“

„Ale nenašel ho,“ uzavřela jsem. Vyrůstala jsem s příběhy vyprávěnými důvěrným tónem, o Ezrovi a jeho dobrodružném duchu.

„Tvůj otec si pořád myslí, že Ezra tam někde je a že se jednoho dne vrátí zpátky. Ať je svět jak chce širý a úžasný, každý jednou zatouží přijít domů.“

Než jsem mohla odpovědět, říct jí, jak moc toužím odejít, jak moc chci najít svoje místo v tom širém a úžasném světě, odkudsi sem vletěl Sadiin mourovatý kocour a se zasyčením přistál na stole.

„Sadie, kolikrát ti mám říkat, abys Knoflíka držela z domu, když peču?“ zakřičela máma, tak hlasitě, aby ji má sestra slyšela až ve stodole.

Viděli jsme, jak její malá postavička běží kolem oken. Kroky klepaly na hrubých prknech terasy a ještě víc kocoura rozčílily. „Promiň, promiň!“ zavolala, když vtrhla do kuchyně. „Vzaly jsme ho do stodoly, ale polekal se.“

„Neumím si představit nic tak strašlivého, aby to tuhle potvoru vyděsilo,“ řekla jsem a uskočila jsem, když po mně skočil, drápy vytasené jako maličké nože.

Sadie ho našla, když byl kotě, sotva pár dnů staré. Byl uvězněný v pytli poblíž říčky, která tekla za tátovými úly. Sadie si neměla hrát kolem úlů, ale tvrdila, že slyšela pláč. Všichni jsme si mysleli, že kotě do večera umře, ale Sadie ho každou hodinu krmila kapkami mléka a v noci ho chovala u sebe. Byl to v každém ohledu doopravdy její kocour, námi ostatními opovrhoval. Tatínek řekl, že zvíře tak plné zášti je k ničemu, ale Knoflík se ukázal jako skvělý lovec myší, a tak směl zůstat.

„Myslím, že viděl toho netvora se stříbrnýma očima,“ začala Sadie, když dovnitř vešla Merry, ruce zatížené dvěma vědry mléka. Nechala za sebou zabouchnout dveře. To Knoflíka polekalo, takže se zoufalým zamňoukáním seskočil ze stolu. „Trinity říká, že je v noci vidět za oknem. Myslím, že to viděl i Knoflík.“

„Bessie ho chtěla kopnout,“ opravila ji Merry a přelétla očima po chladicích policích, jestli tam není něco, co by popadla ke svačině. „Ta potvora se jí motala kolem kotníků, chudák kráva.“

„Moje zlatá, praktická holčička,“ řekla maminka, vzala Merry za bradu a laskavě ji štípla do tváře. Pak se otočila k Sadie. „Nevšímej si povídaček Trinity Brewsterové. Ta holka všechno dramatizuje.“

Sadie souhlasně zabručela. „To je pravda. Dneska nezvládla ani tři drápky.“

„Ale je to divné, nemyslíš?“ zeptala jsem se a rozetřela jsem na stůl čerstvou mouku, zatímco maminka popadla košík hnědých vajec a chystala se udělat další dávku. „Lathetonovi se taky zmiňovali o něčem se stříbrnýma očima. Proč by si tolik lidí vymýšlelo stejnou věc?“

Mámin hlas byl plný moudré autority. „Tohle je problém malých městeček. Ve velkých městech se toho děje hodně, lidé mají víc o čem mluvit. Ale tady každý ví, co kdo říká – někdy jenom minutu po tom, co to bylo řečeno. Nemůžeme mluvit o věcech, o kterých chceme, a tak si lidé vymýšlejí jiné náměty k debatám. Je snazší mít problém s něčím venku pod borovicemi než s osobou, která žije vedle.“

„Jako pan Danforth?“ zeptala se Sadie a přistála na jedné ze židlí. Knoflík jí ležel v náruči, spokojeně předl a pro celý svět vypadal jako hodný kocour. Přísahám, že když jsme se setkali očima, ušklíbl se.

„Jako pan Danforth,“ souhlasila máma a prosívala do mísy mouku a kvasnice.

„Wilhelmina Jenkinsová říká, že se Sam ožení s Rebekou Danforthovou. Říkala, že je minulý týden viděla, jak se pusinkují u jezera.“ Sadie kývala nohama dopředu a dozadu. „Myslíš, že pan Danforth svatbu zakáže?“

Maminka vybuchla smíchy. „Neumím si pro Samuela představit méně pravděpodobnou nevěstu než Rebeku Danforthovou. Wilhelmina Jenkinsová by si měla nechat vyšetřit oči.“

Načrtla jsem v mouce několik spirál. Máma tedy stejně jako já nic netuší. Měla jsem se kvůli tomu cítit lépe, ale místo toho mě bolelo břicho, nepříjemně se mi svíralo, jak jsem zapírala pravdu.

Maminka sáhla do košíku a hladce rozbila vejce, jen dvěma prsty. Vždycky jsem obdivovala, jak to dokáže.

„Podívej,“ řekla a ukázala na mísu. „Dva žloutky. To je šťastné znamení.“

Sadie se naklonila nad stůl, aby se na to podívala. Dva žluté kruhy na nás hleděly jako oči.

Maminka vzala druhé vejce. Když ho rozklepla do mísy, zatajila dech.

Další sada dvou žloutků.

Zvědavě jsem vylovila jedno vejce a prohlédla jsem si ho. Ničím se nelišilo od ostatních v košíku. Rozklepla jsem ho, použila jsem k rozbití skořápky okraj mísy, a pak jsem skořápku zahodila, jako by to bylo něco odporného a plazivého.

Vyprázdnily jsme celý košík, zničily jsme mámino těsto a vyplýtvaly přes tucet vajec. V každém byly dva žloutky.

„Nikdy jsem nic takového neviděla,“ zamumlala temně máma a prohlížela si moře žloutků před námi.

„Možná prostě máme velké štěstí?“ zeptala se Sadie. „To je dobré, že? Když jsou tatínek a Sam v lese? Já bych se tak bála tam jít, zvlášť se všemi těmi netvory, co běhají kolem.“

„Žádní netvoři tam nejsou,“ řekla maminka, naposledy se podívala do mísy a odstrčila ji. Kouřilo se z ní. „Byl to jenom medvěd, který zabloudil příliš blízko k Falls. Nebo možná jeden či dva toulaví vlci.“

„Ale bývali tam netvoři,“ naléhala Sadie. „Abigail mi o nich vyprávěla.“

Někdy začátkem léta si Sadie pro sebe vytvořila imaginární kamarádku. Jmenovala se Abigail a – jak nám Sadie vysvětlila – byla krásná jako princezna, oblečená v jemných šatech a hedvábných pantoflíčkách. Často Sadie šeptala městské klepy a Sadie měla tendenci tlumočit nám je v těch nejvíce zahanbujících okamžicích. Někdy ze začátku jsem zaslechla, jak máma o existenci Abigail s obavami vypráví tátovi. Bála se, že Sadie už není ve věku, kdy je přijatelné mít vymyšlenou kamarádku, ale tátovi to nevadilo. Nežili jsme přímo ve městě, tak jako většina Sadiiných přátel, a pokud chtěla společnici, se kterou by si mohla povídat, zatímco dojila krávy nebo pobíhala po farmě, přišlo mi to v pořádku.

„Ano, někteří si to myslí,“ řekla maminka a taktně se vyhnula jakékoliv zmínce o Abigail.

„Ty ne?“

„Já myslím…“ S povzdechem si shrnula z čela uvolněný pramen vlasů. „Myslím, že když naši zakladatelé poprvé přišli do Falls, byli moc vyčerpaní a pod nesmírným tlakem. Během cesty přišli při útocích zvířat o tolik lidí, že chtěli obvinit něco, co je stejně velké a divoké, jako byla země sama. A tak viděli netvory a pověsili Zvonky. Ale čas plynul a celá desetiletí ty netvory nikdo ani nezahlédl. To víš.“

„To kvůli Zvonkům,“ řekla Sadie, která legendám o Amity Falls pevně věřila.

„Protože tam ani nikdy předtím žádní netvoři nebyli,“ odpověděla maminka a oprášila si ruce. Knoflík to viděl jako přímou hrozbu, vyletěl Sadie z klína a zmizel v temném koutě. „Jestli ten kocour přistane v těstě, zůstane dnes v noci venku.“

„Ne s těmi netvory!“ zakvílela Sadie a skočila za ním. „Abigail říkala, že by ho strašně rádi sežrali!“

„Žádní netvoři nejsou,“ zopakovala jsem po mámě.

Přízračné zakvílení na druhé straně údolí jako by mi chtělo dokázat opak.

A přidalo se další.

A další.

Tohle nebyl osamělý vlk, který se zatoulal příliš blízko k městu. Tohle byla celá smečka a znělo to, jako by byli na lovu. Pomyslela jsem na tátu a Sama v lese, tak blízko vlkům, a zachvěla jsem se.

Dokonce i máma se odmlčela. „Gideon ne, můj Gideon ne,“ modlila se šeptem.

Když vytí utichlo, podívala se na nás, aby zhodnotila, jak moc se bojíme. „Měly bychom zapálit Naše paní.“

Přejel mi mráz po zádech a dokonce i v dusné kuchyni mi na rukou naskočila husí kůže. Celé měsíce jsme neměly důvod je použít. Ne od té veliké vánice v březnu, kdy bylo skoro nemožné vidět cokoliv jiného než bodavou, pálivou bílou.

Merry ztuhla: „Naše paní?“

Maminka přehodila přes zbytek těsta vlhkou utěrku. „Vydrží to, než se vrátím. Ellerie, máš to tu na starost.“

„Nemůžeš nás tu nechat!“ řekla Sadie, pustila Knoflíka a vrhla se k mámině sukni. „Ne s těmi netvory venku! Slyšelas je!“

Maminka se snažila vyprostit ze sevření mé malé sestřičky. „Nebudu pryč ani hodinu. Začnu na východním kraji a až jich bude pár hořet, lidé ve městě to uvidí a zapálí ostatní.“

„Já půjdu.“ Slova mi vyletěla z úst, než jsem si to stačila rozmyslet. „Vsadím se, že jich zvládnu zapálit pět, než se setmí.“

Máminy oči změkly a chytila mě za ruku. „To je od tebe moc statečné, Ellerie.“

Merry vykulila oči. Viděla jsem, že se pokouší sebrat odvahu, aby se taky přihlásila.

Stiskla jsem jí ruku. „Popadnu lucernu, a než se nadějete, budu zpátky.“

*

Naše paní byla řada ohromných hranic postavených podél okraje Amity Falls, jen pár yardů od míst, kde rostly vysoké borovice, jako předěl mezi městem a nepokořenou divočinou.

Před třemi generacemi, když bylo město založeno, Lathetonovi vytvořili první hranice a postupně zdokonalili jejich materiál a tvar tak, že ohně mohly hořet celou noc a nebylo třeba přikládat. Morbidně připomínaly vysoké, elegantní ženy, široké základny se podobaly sukním, takže je pojmenovali Naše paní. Stejně jako Svatá Matka chrání své stádo, Naše paní drží temnotu dál od Falls čistotou světla svých plamenů.

Nejprve Falls pálilo tucty hranic každou noc, aby zadržely lesní tvory v úkrytu borovic. Ale jak se město rozrůstalo a země byla krocena, používaly se Naše paní jen za bouří nebo když byl někdo tak hloupý, že se zatoulal do lesa a zabloudil. Připravené hranice byly rozeseté po obvodu městečka, nedotčené dřevo trčelo z hromad jako křivá žebra a čekalo, až bude povoláno do služby.

Když je zapálili, osvětlovaly ohně celé okolí jantarovou září. Dlouhé mihotavé stíny běžely údolím jako natažené hladové ruce, připravené popadnout kohokoliv, kdo měl tu smůlu, že se ztratil v lese.

Když jsem procházela našimi květinovými poli, slunce už ponořilo svůj oslňující okraj za západní hřbet Černé věže. Shluku tvořenému čtyřmi horami s osamělou pátou na jihu se často říkalo Boží stisk. Amity Falls leželo na protější straně od středu údolí a vytvářelo dojem jistého pokoje, jako bychom opravdu sídlili v dlani našeho nebeského Otce.

Rodiny, které Falls založily, putovaly s karavanou vozů vstříc příslibu úrodné země pod západním sluncem. Jejich skupinu pronásledovalo neštěstí, obtížná stezka a vražedné horské šelmy je připravily o dobytek a dokonce i o dva společníky. Když pradědeček Matthiase Dodsona objevil krásné břehy jezera Zelená pláň a míle a míle půdy, úrodné a připravené k farmaření, karavana vozů se utábořila a už nikdy neodjela. Podél okraje lesa rozvěsili Zvonky – jakékoliv kousky mosazi nebo stříbra, které mohli osadníci postrádat – a prohlásili, že čistota zvonkohry zadrží hrůzy ze stínů. Dorazily další rodiny a vyčistily okolní lesy. Byly pověšeny další cetky i zvonky s kalichy a srdci a takzvaní netvoři byli od osady zapuzeni. Amity Falls se z výspy rozrostlo ve vesnici a v městečko.

Do krajiny se vkradlo šero a ustavičné cvrkání cikád se vytratilo. Teprve když rámus ustal, uvědomila jsem si, jak byly hlasité. Náhlé ticho mi brnkalo na nervy.

Dokonce i Zvonky mlčely.

V horách netrval soumrak dlouho a nechtěla jsem potmě klopýtat přes kořeny stromů a keře vřesu. Tady naše pole končila a já jsem se na chvíli zastavila, na špičkách a se zatajeným dechem, a zahleděla jsem se na moře pšenice před sebou.

Tenhle široký pás, zežloutlý v letním slunci, byl vším, co mě dělilo od borovic. Lodyhy byly ještě vyšší než já, a až budu mezi nimi, jediné vodítko, které mi zůstane, budou roztroušené špendlíkové hlavičky hvězd na nebi. Pokud tam venku někdo bude, pokud po mně něco půjde, vůbec se to nedozvím. Pokusila jsem se odsunout stranou myšlenky na stříbrooké netvory, ale když mi o tvář zavadil ježatý trs, málem jsem vyskočila z kůže.

Skrz pole šelestil mírný vánek, rozbíjel tísnivé vedro a probouzel pšenici k šepotu. Vlnila se, jako by na mě mávala, žadonila, abych se k ní připojila. V hrdle jsem měla sucho a pichlavě.

Vkročila jsem tam.

Když jsem vklouzla mezi stébla, s lehkou poddajností mi uhýbala. Byla jsem jen pár stop uvnitř, ale už jsem měla pocit, že mě jejich velikost pohltila.

Z hlubin uprostřed zvlněných stébel se ozvalo zapraskání. Zastavila jsem se a napjala uši, jestli to uslyším znovu. John Brewster, Trinitin otec a jeden z farmářů ve Falls, říkal, že člověk může stát v kukuřičném lánu a doopravdy slyšet, jak rostliny rostou, praskají a pukají při cestě vzhůru k nebi.

Je to s pšenicí podobné? Nebo je se mnou v lánu ještě někdo jiný?

„Ne,“ napomenula jsem se. „Přestaň s těmi hloupostmi a rozsviť Naše paní.“

Pokračovala jsem, ale dobře jsem si uvědomovala šustění vlevo ode mne. Drželo se mnou krok, zrychlilo, když jsem se rozběhla, odmlčelo se, když jsem se zastavila. Stébla byla příliš hustá, aby jimi mohlo proniknout světlo mé lucerny, ale měla jsem pocit, že slyším tiché nádechy a výdechy, jako by někdo těsně za mnou popadal dech.

Nebo to byl jenom vítr?

Ta pšenice by mohla přivést člověka k šílenství.

Přiblížila jsem se ke konci pole, konečně jsem dokázala rozeznat tyčící se borovice, mohutné jako pevnost. Blokovaly výhled na nebe a hvězdy.

Když jsem vystoupila z pšenice, ozvalo se cinkání Zvonků. Pár stébel se mi přichytilo k sukni, zoufale se mě snažila vtáhnout zpět do svých řad. První Naše paní byla přímo přede mnou. Dvanáct stop vysoká a deset stop široká, tyčila se nad krajinou, ruce rozepjaté, aby přivítala zatoulané poutníky doma. Jestli jsou táta se Samem pořád někde kolem, určitě ji uvidí.

Země kolem Našich paní byla pustá, sežehnutá předchozími ohni. Stavbu tvořily spadlé větve, svázané k sobě starým provazem. Základna byla naplněná poleny, rozbitými kusy nábytku, který už se nedal opravit, a vnější vrstvou z chrastí a suchého listí. Celá hranice páchla dehtem a lakem – speciální směsí, kterou Lathetonovi postupem času zdokonalili.

Postavila jsem lucernu na zčernalou půdu a vyhrábla jsem Paní ze sukně trochu chrastí. Rychle vzplálo a já jsem ho přiložila do základny, jemně jsem rozfoukávala jiskry, abych plameny posílila. Pak prudce vzplál dehet, oheň se roztančil vzhůru hranicí a znovu přinesl do světa světlo.

Minutu nebo dvě jsem sledovala, jak hoří, dokud jsem si nebyla jistá, že skutečně pořádně vzplanula, a pak jsem se otočila směrem k další. Naše paní byly rozmístěné podél okraje a byly od sebe vzdálené asi půl míle. Bude to dlouhá noc. Snad ostatní ve městě uvidí, že Naše paní na východě byly rozsvíceny, a pospíší si na pomoc, zapálit ty daleko na západě.

Když jsem dorazila k druhé hranici, zachytila jsem koutkem oka pohyb. Z pšenice se vynořila jakási dívka, odstrkovala a rozdělovala stébla, jako by to bylo Rudé moře. Byla příliš daleko, abych ji mohla s jistotou poznat, a šla bez lucerny, ale ve světle vycházejícího měsíce svítily její šaty světlou modří.

Zalétla jsem očima k farmě Danforthových, vzdálené jen asi půl míle. Srub byl na vrcholku mírného kopce a dokázala jsem zahlédnout světlo svíček uvnitř.

Rebeka.

Zvedla jsem ruku na pozdrav, ale nedalo se říct, jestli si mě všimla. Zamířila k Naší paní nejblíž u ní – o dvě hranice dál, než jsem byla já –, na chvíli se zastavila, a pak si klekla. Za okamžik zajiskřil kov o křesací kámen a Naše paní vzplála. Rebeka ji obešla na opačnou stranu a zmizela za hořící hranicí.

Otočila jsem se zpět ke své Naší paní a vytáhla jsem z ní hrst chrastí. Zatímco jsem pracovala, rozsvěcely se další v řadě a já jsem vděčně šeptala modlitbu za rychlé nohy našich sousedů.

Jak se rozhořívaly další a další Naše paní, v údolí se oteplovalo, projasňovalo a zlátlo. Představila jsem si smečku vlků, ženoucích se lesem, jak se při pohledu na tak neobvyklou podívanou zastavují, než vklouznou zpět do bezpečí noci, daleko od táty, daleko od Sama.

Zamířila jsem k další hranici, ale mou pozornost upoutalo náhlé cinkání zvonkohry mezi borovicemi.

Něco se pohybovalo ve stínech, uvázlo to v osidlech Zvonků.

Něco velkého.

Zvedla jsem lucernu a mžourala v její záři. Z linie stromů vyklopýtala jakási postava, pak další. Byla to nesouvislá změť tmavých šmouh na černé zemi a chviličku jsem si nebyla jistá, jestli jsou to lidé nebo vlci.

„Ellerie?“ zavolal důvěrně známý hlas. „Jsi to ty?“

„Tati!“ vykřikla jsem a rozběhla jsem se, ne, hnala jsem se k němu. Samuel a on se opírali jeden o druhého a pomáhali si stát. Sam měl na kotníku provizorní dlahu, a i když byla pevně obvázaná pruhy z roztrhané košile, byla tak oteklá, až kůže praskala.

Oba dva smrděli, pokrytí směsí krve, starého potu a nad tím vším i pachem strachu.

Nikdy jsem tátu takhle neviděla. Vypadalo to, jako by přes noc zhubl o deset liber. Tváře měl prázdné a propadlé, oči nejisté a uštvané.

„To je dobré. Teď už jste doma. Jste v bezpečí,“ řekla jsem a objala jsem ho. Pokoušela jsem se nekrčit nos, když jsem cítila, jak se na mě lepí studená, mokrá špína z jeho košile. Budeme muset použít celou kostku mýdla, abychom z jejich oblečení ten smrad dostali.

Krátce jsem se podívala dozadu přes jeho rameno, hledala jsem ostatní ze zásobovací karavany. Ale nikdo další je zpod borovic nenásledoval.

„Je tam… našli jste…?“ Zmlkla jsem, věděla jsem, že neexistuje způsob, jak ohleduplně zformulovat otázku, na kterou už jsem znala odpověď.

„Teď… teď ne, Ellerie.“

Skřípavá drsnost tátova hlasu mě zamrazila. Musel strávit celý den a noc voláním ztracených mužů. Dokonce i jeho dech zněl chraplavě.

Samuel zasténal. Oči měl matné a světlo v nich jako by se vytratilo. Hleděl před sebe s otupělou nechápavostí. Měla jsem pocit, že vůbec nezaregistroval, kde je.

„Dostaneme vás oba domů. Maminka a já jsme celý den pekly chleba – a je tam vývar. A ohřeju vodu na koupání – nebudete muset nic dělat. A pak…“

„Samueli? Same!“

Přes pole se přihnala Rebeka Danforthová, vlasy jí divoce vlály. Zněla skoro hystericky.

„Jsi zraněný,“ vykřikla a klekla si, aby se mu podívala na kotník. „Co se stalo? Tolik jsme se báli. My…“

„Musíme je dostat zpátky do domu,“ skočila jsem jí do řeči. „Můžeš nám pomoct?“

„Jistě, jistě.“ Vklouzla mu pod paži, přitiskla se k jeho boku a společně odklopýtali.

Chytila jsem tátu rukou kolem pasu a vydali jsme se za nimi.

„Počkej, Ellerie,“ zamumlal. „Dopřej jim společnou chvilku. Myslím, že to Sam potřebuje.“

Dívali jsme se, jak odcházejí. Zpočátku dělala veškerou práci Rebeka, podpírala mého bratra a skoro ho táhla vedle sebe. Než vstoupili mezi pšenici, zdálo se, že se vzpamatoval, položil jí ruku na záda a jemně ji hladil.

Zastavila jsem se a mžourala jsem na jeho prsty. Ostře kontrastovaly s květinovým vzorem na jejích šatech.

S tmavým květinovým potiskem.

Zmateně jsem se ohlédla k řádce hořících Našich paní, ale dívka ve světlých šatech byla pryč.

4

ZDÁLO SE MI O LESNÍ MÝTINĚ, ZAHALENÉ VE STÍNECH a poseté očima.

Stříbrnýma zářícíma očima.

Probudila jsem se a trhla jsem sebou, polapená ve zmatku zamotaných prostěradel, bojující proti jednomu, které mi omotalo kotník.

„Přestaň, Ellerie,“ zamumlala Merry ze spánku a stáhla ze mě deku, takže mi chlad pomohl zkrotit pádící myšlenky.

Posadila jsem se, rozladěná a utahaná. Dostali jsme se do postele až dlouho po půlnoci a soudě podle šedé oblohy do rána zbývala ještě hodina.

Zpráva o tátově návratu se rychle roznesla po Falls a tři starší se přihnali na farmu, aby ho zasypali otázkami.

Našel Amosova syna?

Viděl stopy útoku?

Co přesně v těch lesích bylo?

Táta jejich palbu jemně zarazil, řekl, že našel zbytky ohniště, zbytky stanů a nakonec, poblíž, i zbytky samotných mužů.

Amosova tmavá kůže zpopelavěla, a pak navrhl, že příští ráno připraví Shromáždění města. Starší odešli s hluboce svraštěnými čely a neklidně si mezi sebou šeptali.

Vykutálela jsem se z postele a po špičkách jsem přešla k oknu, opatrně jsem překročila dvě rozvrzaná prkna uprostřed podkrovního pokoje. Místnost byla těsná a všichni mí sourozenci měli notoricky lehké spaní. Sadie se choulila vedle Merry z druhé strany a jemně chrápala. Samuelova postel byla zastrčená v tmavém koutě, nejdál od nás děvčat, jak to bylo možné. Před pár lety, když si naše těla – dřív navzájem tak důvěrně známá – začala žít vlastním životem, jsme tu pověsili starou deku. Přestože nám poskytla trochu soukromí, vybledlý kostkovaný vzor byl tak tenký, že jsme slyšeli každé Samovo otočení i zamumlání.

Zahleděla jsem se skrz kosočtvercové tabulky malého okna do ztichlých polí. Naše paní teď už byly jen kouřícími hromadami uhlíků a popela. Za úsvitu je bude třeba odklidit. Bude třeba skupiny dobrovolníků, aby propátrala vnější okraje lesa a našla spadlé větve, než Edmund Latheton začne budovat nové hranice.

Byla jsem zvědavá, jestli se někdo odváží nabídnout pomoc, až táta promluví na Shromáždění.

Rodiče spolu mluvili až do časných ranních hodin. Přestože jsem nedokázala rozeznat jednotlivá slova, slyšela jsem, jak po schodech stoupá jejich tlumené šeptání. To mě myslím vylekalo víc než cokoliv jiného. Táta vždycky chodil spát brzy. Vstával před východem slunce, aby začal s prací na farmě. Vůbec jsem si nedovedla představit, jak ho dnes ráno máma vytáhne z postele.

Za závěsem Sam zakašlal a převalil se.

Podívala jsem se na Danforthovu farmu. Jejich pole hraničila s naší zahradou a mě nikdy nepřestávalo bavit, že dokonce i Cyrusovy řádky kukuřice běžely kolmo k tatínkovým rajčatům a řepě. Srub byl tmavý a tichý a okna na mě hleděla prázdným, vyhaslým pohledem. Připomnělo mi to výraz na Samuelově tváři, když včera večer vyklopýtal zpod borovic, a odvrátila jsem oči.

Pořád mě užírala barva Rebečiných šatů. Tu Naši paní zapálil někdo ve světlých šatech, tím jsem si byla jistá. Ale kdo to mohl být? Rebeka by neměla čas ani důvod běžet se domů převléknout a žádné jiné ženy poblíž nežily. Rebečina matka zemřela při porodu jejího bratříčka Marka a Danforthovi – kteří zajišťovali největší část zemědělské produkce Amity Falls – měli ohromné pozemky. Jejich další soused byl celé míle odsud.

„To jsi ty, Ellerie?“ zašeptal Sam.

Naplnila jsem ze džbánu na komodě hrnek vody a vklouzla jsem za závěs. Sam seděl a snažil se narovnat si polštář pod oteklým kotníkem.

„Nech mě, udělám to,“ nabídla jsem mu, dala jsem mu vodu a natřásla zmuchlaný polštář.

Vysypala se z něho roztřepaná kniha a spadla na zem.

„Hrdinové řeckých mýtů,“ přečetla jsem, než jsem ji zastrčila blíž k němu. „Tu knížku jsem neviděla, co jsme jako děti chodili do školy. Pamatuješ si, jak jsme si ji často prohlíželi?“

„Sadie ji přinesla domů – napadlo mě, že si ji na chvíli půjčím.“ Vypil vodu jedním dlouhým douškem a kývl na mě, ať se k němu přidám. Když jsem si klekala vedle postele, v kolenou mi zapraskalo a najednou jsem si připadala mnohem starší než na osmnáct let. Byla jsem vděčná, když mi Samuel podal jednu ze svých dek. Přehodila jsem si ji přes ramena, abych zahnala ranní chlad.

„Jak se cítíš?“

Když se zabořil zpět pod pokrývky, cukl sebou a obočí, i v matném světle na půdě zlaté a husté, se mu svraštilo. „Nebudu lhát, ten kotník bolí. Ale bude to v pořádku. Myslím, že nic není zlomené.“

Když se Samuel včera v noci najedl, maminka ho odtáhla od Rebeky a pomohla mu nahoru do schodů. Nalila mu panáka tátovy whisky, aby se mu dařilo lépe usnout, a než dorazili starší, už spal, jako by ho do vody hodil. Rebeka stála, hleděla k půdě a kousala se zevnitř do tváře, dokud jí táta jemně nenaznačil, aby se vrátila domů. Zahleděla se mi do očí, mokrá a nešťastná, dokud jsem jí nenabídla malý úsměv. Opatrně mi ho oplatila svým vlastním a na chvíli bylo mezi námi všechno v pořádku.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se a odsunula jsem stranou vzpomínku na obavy své kamarádky.

„Celkem snadno jsme našli Samsonovu stopu. Bylo tam hrozně moc krve. Stříkance všude na větvích a kmenech… Některé i opravdu vysoko.“ Odmlčel se a naznačil pohyb prsty. „Kapala dolů z borového jehličí… Jak se dostala až tam? Pak… pak jsme se oddělili. V lese se rychle stmívá, víš?“ pokračoval Samuel. „V jednu chvíli byl táta přímo za mnou, pokoušel se stáhnout dolů některé z těch… větví, aby je zapálil… a najednou už jsem ho neviděl. Byl jsem tam jenom já a ohně a všechna ta krev. Volal jsem ho, ale neslyšel jsem žádnou odpověď. Zkusil jsem… zkusil jsem sledovat plameny – musel přece být na jejich konci, ne? Ale nebyl. Byly to jenom… ty věci.“

„Vlci?“ Ještě jsem si nepříjemně vybavovala svoji noční můru.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Takové vlky jsem nikdy předtím neviděl. Byli velicí, Ellerie, tak velicí! Větší než medvěd, větší než úly, tak velcí, že by mohli spolknout celý svět.“

Na zátylku mi vyrazil pot a krůpěje nabývaly, až mi sklouzly dolů podél páteře jako dešťové kapky po okenním skle. Když jsem vyrůstala, myslela jsem si, že legendy o netvorech v lesích nejsou nic víc než vymyšlené pohádky, příběhy, které se vypráví, aby hloupým dětem zabránily ztratit se v lese.

Byly ty příběhy pravdivé?

Byli netvoři skuteční?

„Ať byli kdekoliv, šli po mně, ale nebylo to jako honička. Na to byli až moc rychlí. Nikdy bych jim nedokázal utéct. Vymknul jsem si kotník, když jsem jim zkoušel uniknout. Ale bylo to… skoro jako by to pro ně byla hra. Pohrávali si se mnou, smáli se mému strachu.“

„Ty jsi slyšel, jak se smějí?“ Ta slova se mi zachvěla na rtech, křehká jako podzimní listí zachycené v ostrém větru.

Samuel pevně zavřel oči. „Ještě teď slyším, jak se smějí.“

Na čele měl perličky potu a já mu je utřela cípem deky. Kůže byla rudá a horká. Horečka, nic jiného.

„Teď na to nemysli, Same. Jsi doma a jsi v bezpečí a ty věci tě tu nemůžou dostat.“

Zalétla jsem pohledem k oknu a potěšilo mě, když jsem uviděla, jak skrz ně dopadá dovnitř měkké šedé světlo. Máma bude brzy vzhůru. Bude vědět, co dělat, jaké léky by měl Samuel dostat.

Léky.

Jeb a všichni ti muži byli na cestě z hor, aby Falls zajistili zásoby. Výpravy se obvykle konaly dvakrát do roka – jakmile odtál led, což znamenalo, že cesta průsmykem z Božího stisku je čistá, a znovu na konci léta, než stačil napadnout první sníh, který cestu znemožní. Žádná skupina nebyla venku už od dubna. Kolik zásob ještě má doktor Ambrose?

Bude nutné poslat další výpravu, a brzy. Bylo to velmi prosté. Léky nebyly to jediné, co se dováželo. Spoléhali jsme na tyhle cesty, abychom získali zásoby, které se v městečku nedaly získat.

Zbraně a náboje. Látky a nitě. Knihy. Cukr. Čaj. Káva.

V tak malém městě se prostě nedaly vyrobit či vypěstovat.

Předtím jsem sobecky doufala v látku na nové šaty. Od jara jsem vyrostla o dva palce. Máma si myslela, že to musí být můj poslední růstový spurt, a já se modlila, ať má pravdu. Žádné oblečení mi pořádně nepadlo. Živůtky se nepříjemně napínaly, když jsem dělala svou práci, a vlněné ponožky mi byly vidět nad okrajem černých kožených bot. Už jsem byla vyšší než máma a jediná látka u McClearyových byly dva balíky květovaného batistu. Byly krásné, to jistě, ale až začne padat listí, rozhodně by mě neudržely v teple.

„Ellerie?“ zašeptal Samuel.