Přeložila Lenka Faltejsková

THE ECHO MAN

Copyright © Sam Holland 2022

Translation © Lenka Faltejsková, 2023

ISBN 978-80-242-8840-6

Obsah

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 62

ČÁST TŘETÍ

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Kapitola 70

Kapitola 71

Kapitola 72

Kapitola 73

Kapitola 74

Kapitola 75

Kapitola 76

Kapitola 77

Kapitola 78

Kapitola 79

Kapitola 80

Kapitola 81

Kapitola 82

Kapitola 83

Kapitola 84

Epilog

Poděkování

Edovi

Kdo zápasí s nestvůrami, ať se má na pozoru, aby se přitom nestal nestvůrou. A hledíš-li dlouho do propasti, vhlédne pak propast i do tebe.

Friedrich Nietzsche, Mimo dobro a zlo, 1886

(překlad Věra Koubová)

Prolog

Pod nohama mu šustí mokré listí. Kolem se svírá černota a on existuje jen v tom úzkém pruhu světla ze světlometů stojícího automobilu. Zhluboka se nadechne. Les voní tlením, hlínou, svěžím studeným vzduchem. Prozatím to všechno probíhalo přesně tak, jak si představoval. Všechno se dokonale poskládalo.

Drží v náručí ženu, jednu ruku pod jejími koleny, jednu pod zády. Ještě je čerstvá a z bodných ran vytéká krev na jeho bílé igelitové kalhoty. Vychutnává si teplo, které z ní sálá do jeho studených dlaní.

Chvíli se na ni okouzleně dívá, pak ji naloží do kufru. Přistane na druhém těle, až to zaduní, noha jí zůstane trčet přes nárazník. On ji zastrčí dovnitř.

Všechno musí být perfektní.

Zadívá se na ty dvě. Skloní se a té druhé sundá pouta. I v té tmě vidí červené a černé otlačeniny na zápěstích, které vznikly, když její tělo ještě reagovalo natolik, že se jí udělaly modřiny. Má z toho radost – aspoň bude dobře vidět, co s ní dělal.

Obejde vůz a otevře dveře u spolujezdce. Uchopí dva předměty zabalené v hadru, které si nechal položené v nohách. Jeden vytáhne. Nerezová čepel nože se zaleskne. Je čistý a nově nabroušený. Tenhle má nejradši a ví, že pro podobné případy se hodí nejlépe. Je menší a přesnější než ten, jímž zabíjel.

Oba předměty odnese dozadu ke kufru. Zastaví se. Zadívá se na ty dvě dívky. Ještě tohle nikdy nedělal venku a potmě. Nechce nic uspěchat, ale cítí, že je třeba zrychlit.

Uchopí jednu paži a napůl ji vytáhne z kufru. Obkročmo se posadí na její tělo, popadne ji za vlasy. Záhy je všechno od krve, s tím však počítal, takže to jeho postup nijak nenaruší.

Změní polohu, otočí tělo, aby získal přístup i k druhé straně. Pak nůž odloží a uchopí druhý nástroj, větší a těžší. Ta tíha v dlani ho uklidňuje. Pokračuje v tom, co je třeba vykonat. A konečně naposledy zakroutí a zatáhne. A je to.

Vstane, prohodí těla a stejný postup zopakuje i u druhé dívky. Teď už mu to jde rychleji, napodruhé má lepší techniku. Když je po všem, poodstoupí od auta a chvíli obdivuje své dílo.

Přece jen to není dokonalé. Vzdychne. Vadí mu, že tentokrát nemůže celé dílo dotvořit, že to není úplně přesné, jenže na druhé straně chce, aby je našli.

Zabouchne kufr. Patou rozbije pravé zadní světlo. Dojde k druhému vozidlu, stáhne ze sebe ochranné igelitové svršky a nacpe je do pytle, který později spálí. Nasedne, vezme za klíč v zapalování a uvede tu starou rachotinu do chodu. Automobil ožije a on se rozjede pryč. Ještě se podívá do zpětného zrcátka. Zvenčí nic nenapovídá, co se ukrývá uvnitř zavazadlového prostoru.

A nikdo netuší, jaké hrůzy je teprve čekají.

ČÁST PRVNÍ

DEN PRVNÍ

PONDĚLÍ

Kapitola 1

Příšerně se nudím.

Ta myšlenka se jí prožene hlavou, vtíravá a rozptylující. Podívá se do zrcadla nad umyvadlem. Z její tváře nečiší chtíč ani touha – jen nuda. Čirá nefalšovaná nuda.

Je sehnutá nad kohoutkem, před sebou má dávkovač s mýdlem a nalevo sušák na ruce. Vidí i na toho muže za sebou. Muže, který právě předvádí podprůměrný výkon a šuká ji na toaletách pro invalidy v komunitním centru sotva čtvrt hodiny od chvíle, kdy vysadili každý své dítě před školou.

Ona má kalhotky u kotníků a sukni vyhrnutou do pasu. Nacpal jí ruku do podprsenky a hněte jí ňadro jako kynuté těsto, druhou ji drží za zadek a přiráží.

Ethan? Evan? No to je fuk, pomyslí si. Vybaví si, že jeho syn se jmenuje Hayden. Prý chodí s Alicí do školní přípravky, tvrdil a ukázal do davu nerozlišitelných dětí, které se hnaly k budově, kde už zvonilo.

Mezi šik mamkami v upnutých elasťácích a uspěchanými podnikatelkami na cestě do práce vynikal. Měl krátké hnědé vlasy, na její vkus byl trochu moc hubený, ale ušel. Bez snubního prstýnku. Což bylo to jediné znamení, které potřebovala, než mu udělala návrh. On ten její, platinový, v němž se nyní odráželo nepříjemné světlo zářivek, bez problémů ignoroval.

Zatváří se znechuceně, protože jeho v tu chvíli zachvátí křeč a s přidušeným výkřikem se udělá, načež se jí sesune na záda. Vysouká se zpod něj, napřímí se, stáhne si sukni, pokouší se zachovat zdání dekóra.

On k ní stojí zády a utírá se. Kus toaletního papíru i kondom upustí do záchodové mísy, spláchne.

Zapne si pásek, teprve pak otevře dveře a nervózně vykoukne ven.

„Jessica, viď? Nechceš…“ spustí.

„Jen běž,“ přeruší ho. Nahne se k ní a pokusí se ji políbit, ona se však odtáhne.

„Díky,“ zamumlá rozpačitě a vzápětí se za ním zavřou dveře.

Ona se v kabince zamkne a posadí se na toaletu. Nevěřícně vrtí hlavou, natahuje si kalhotky.

Fakt se příšerně nudím, pomyslí si znovu.

Když se Jess vrátí domů, dá si sprchu a smyje ze sebe veškeré pozůstatky Ethana/Evana. Uvaří si kávu a vezme si ji na zahradu.

Přestalo pršet, zimní vzduch je chladný a zebe. Posadí se na kraj jednoho z betonových schodů, jen ve svetru a v džínách, bosá, s vlasy ještě mokrými ze sprchy. Ví, že takhle venku dlouho nevydrží, ale vychutnává si ten pocit chladu.

Jejich zahrada je ohromná a bující. Přerostlá tráva, plevel, který se prodírá mezi dlažebními kameny. Z keřů zbyly jen větvičky. Manžel sem tam něco utrousí o zanedbávání, ona ho ovšem odbyde s tím, že takhle se jí to líbí – příroda si razí cestu sama, bez ohledu na omezování nebo vnucovaný řád.

Dopije kávu, podívá se na svá chodidla. Kůže zbělela, nehty má modré. Začíná se trochu třást. Je čas vrátit se dovnitř. Zaměří se na věci, které je třeba udělat, než půjde vyzvednout Alici ze školy.

Byla zvyklá chodit do práce, jenže skloubit to s odváděním dcery do přípravky a posléze s jejím vyzvednutím byla hotová noční můra. Ne že by se jí stýskalo – byla tehdy zrovna tak znuděná jako teď –, ale líbilo se jí, že něco zaměstnává její mysl. Zato teď už se vůbec nemá nač soustředit. Nemá co dělat.

Při vyzvedávání u školy nervózně prohlíží shluk rodičů, ale Ethana/Evana naštěstí nikde nevidí. Zůstává na kraji hřiště a nevšímá si ostatních matek, které si spolu povídají. Jess ty jejich banální řeči nesnáší. Pak se otevřou dveře a děti se vyřítí ven. Učitelka je jedno po druhém směruje k matkám.

A konečně: Alice. Poskakuje k Jess, vesele se usmívá a kadeře jí unikají zpod čelenky. Školní taška se v porovnání s tím drobným tělíčkem zdá ohromná. Jess ji sevře v náručí a pak ji vede k autu a naslouchá jejímu vyprávění o tom, jaký měla den.

Cestou domů dceru pozoruje ve zpětném zrcátku. Fascinuje ji, že dokázala zplodit tak nádhernou a sebevědomou bytost – nesobeckou, mrštnou a plnou energie. Jediná dobrá věc, která ze mě kdy vzešla, pomyslí si lítostivě. Alice vypráví o Georgii, o Isabelle, o Nedovi. Cizí děti, Jess je asi nikdy neviděla.

„A co Hayden?“ zeptá se dcery.

Ta zavrtí hlavou. „Toho neznám,“ odpoví a Jess se uleví. To poslední, co by potřebovala, je natrefit na něj s dětmi na písku.

Dorazí domů. Alice se žene ke svým hračkám, Jess se pustí do přípravy večeře. Chystá hovězí v omáčce z červeného vína. Pečlivě krájí zeleninu, restuje maso. Slyší, jak se otevřou dveře, manžel je doma. Alice ho utíká přivítat. Jess sotva vzhlédne, dokud ho nevytuší za sebou, neucítí polibek na zátylku.

„Hezky to voní,“ vydechne jí Patrick do vlasů.

„Já, nebo večeře?“ opáčí a on se zasměje.

Otočí se a sleduje ho, jak se vrací na chodbu. Sundává si při tom sako a povoluje kravatu. Objektivně si ho přeměří pohledem.

Nikdy nebyl hubený, ale v poslední době nad ním asi metabolismus vítězí. Košile se mu na krku napíná, břicho přetéká přes opasek.

Vrátí se k vaření. Uvědomuje si, že není spravedlivá. Je oddaný, soucitný, pracovitý. Zkrátka má všechny přívlastky dobrého manžela. Měla bych z toho vytěžit co nejvíc, říká si. Nalije si sklenku červeného a zbytek přilévá do hrnce. Měla by píchat na veřejných záchodcích s ním, ne s nějakými bezejmennými cizinci. Možná by to pak nevyhledával tak dychtivě jinde.

Chce si přihnout z lahve, ale ruku má mokrou, lahev vyklouzne a roztříští se na podlaze.

„Maminko?“ ozve se z obýváku Alice.

„Jenom mi něco upadlo. Nechoď sem.“

Sklopí oči a zamračí se na ty skleněné trny na dlaždičkách a červenou kaluž, která se pomalu rozlévá do stran. Jeden střep se zvedá ze země, ostrým hrotem míří ke stropu. Jess je naboso. Mají luxusní podlahové vytápění, tak k čemu boty a ponožky? Zvedne pravou nohu a položí chodidlo na ten střep. Pomalu na nohu přenese váhu. Slyší prasknutí, jak se sklíčko roztříští, ucítí slabé píchnutí – kůže se protrhne a sklo pronikne do měkké tkáně.

Je to příjemné.

Sleduje, jak jí z chodidla pomalu vytéká pramínek krve a ta světle červená se mísí s tmavším odstínem vína.

„Jess! Co to krucinál děláš?“

Ucítí na pažích Patrickovy ruce. Odtáhne ji od té spouště, vmáčkne ji na židli. Jess se na ni poslušně posadí, až to žuchne. Manžel se na ni dívá s rukama v bok. Pozná na něm, že se zlobí, ale nechce křičet.

„Snad už bys mohla mít rozum, ne?“ prskne, shýbne se a prohlédne si ránu. „Sakra,“ utrousí tiše a zašklebí se, když jí vytahuje kousek skla z měkké přední části chodidla. „Budeš muset na šití.“

„Zařídím si to,“ řekne. „Zavolám Navovi, aby se zastavil.“

Patrick se napřímí a podívá se na ni. Chce něco říct, ale zarazí se. „Dodělám večeři,“ pronese místo toho.

Ona otočí chodidlo, aby se podívala. Okraje rány jsou rovné a precizní, ale rozšklebené, z otvoru vytéká krev. Manžel jí podá roli kuchyňských utěrek a ona si nohu nahrubo zaváže a pak se odbelhá do koupelny.

Zamkne dveře a posadí se na zavřenou toaletu. Vytáhne ze skříňky lékárničku, otevře ji, položí na kraj vany. Je toho v ní víc než jen obvyklé domácí náplasti – sbírka obvazů, gáza, leukoplast: všechno, co by mohla v podobných situacích potřebovat.

Znovu si prohlédne plosku nohy, pak se pustí do práce. Přimáčkne okraje rány, kolem to osuší a co nejlépe stáhne okraje k sobě náplasťovými stehy. Ale krev pořád prosakuje. Patrick měl pravdu – bude muset na šití. Uchopí telefon a napíše zprávu. Odpověď přijde okamžitě.

Jsem v práci, Jess. Sloužím noční. Dojdi si na pohotovost jako normální člověk.

Odpoví mu: Nejsem normální člověk, Nave, to přece víš. Počká to. Kdy se můžeš nejdřív zastavit?

Objeví se tři malé tečky – píše. Pak pauza. Ví, že věčně pokouší hranice jejich přátelství, ale nesnese představu, že by šla na pohotovost. Stejné otázky pořád dokola. Stejné pohledy, stejná podezíravost.

Telefon cinkne.

Fajn. Tak ráno. Končím v nemocnici v 8.

A pak dodatek: Ale nejde to takhle donekonečna.

Jess vzdychne, odloží telefon a co nejlépe si nohu zafačuje. Natáhne si ponožky – potřebuje zranění schovat před Alicí.

Když se vrátí do kuchyně, manžel s dcerou už sedí u jídelního stolu a Patrick začíná servírovat. Jess pocuchá holčičce vlásky, posadí se a Alice se na ni zářivě usměje.

„Všechno v pořádku?“ ptá se Patrick.

Věnuje mu přesně tu reakci, na kterou čeká: úsměv a přikývnutí. A ne poprvé si říká, co to s ní proboha je.

Navečeří se a Alice jim vypráví, jak se měla v přípravce. Je to změť slov, nesrozumitelné líčení nějakého příběhu, ale oba poslouchají, shovívaví rodiče pětiletého jedináčka. Patrick pokládá otázky na správných místech a ona brebentí a žádné nepřátelství mezi rodiči nezachytí.

Jess holčičku posléze vykoupe a uloží do postele. Přečte jí pohádku. Všude je klid. Alice se zachumlá pod deku, pomazlí se s maminkou a dá jí pusu na dobrou noc. Voní šamponem, teplem a nevinností a Jess cítí, jak se jí v prsou rozlévá láska. Myslí na to, jak je vděčná – snad potisící –, že její dcera je normální.

Patrick ji posléze vystřídá, popřeje děvčátku dobrou noc a zhasne. Jess čeká na chodbě, on však zavře dveře a beze slova ji mine. Vrací se dolů. Následuje ho do kuchyně, kde zůstane stát ve dveřích a sleduje ho, jak si z lednice vytahuje pivo.

„Omlouvám se, Patricku,“ pronese a manžel pomalu přikývne, aniž se na ni podívá.

Otevře lahev a zvedne ji ke rtům, dlouze si přihne.

„Ráno musím do Londýna,“ oznámí. „Budu vyrážet brzo, takže přespím v pokoji pro hosty, abych tě nebudil.“ Odmlčí se. „A objednám tě k doktorce Crawfordové.“

Bez dalšího slova se otočí a odejde do obýváku. Jess nemůže vystát představu další nesnesitelné hodiny s tou ženskou, které na ní nesejde a nerozumí jí. Pokládá jí otázky, na něž se nedá odpovědět. Co ve vás probouzí touhu ubližovat si? Co myslíte, že se stane, jestli budete s tímhle sebepoškozováním pokračovat? Dobře vnímá výhrůžku ukrytou v té zdánlivě neškodné otázce.

Slyší, jak se zapnula televize, podle zvuku zápas v kopané. Patrick ví, že jeho žena fotbal nesnáší. Jasně tím deklaruje: nechoď sem. Teď s tebou být nechci.

Nediví se mu. Sama o svou společnost nestojí.

Jde si lehnout. Pustí si v ložnici televizi, sleduje nějaký dokument o skutečných zločinech, ale ani to nafouknuté drama nepřesměruje její myšlenky od vlastního života, jak doufala. Po chvíli zaslechne zvuky z koupelny, Patrick si čistí zuby. Chvíli nato se zaklapnou dveře přední ložnice. Napadne ji, jestli by mu neměla jít popřát dobrou noc, znovu se omluvit, ale zavrhne to. Omluva znamená „promiň, budu se snažit, abych to víckrát neudělala“. Zbytečná slova, když víte, jak to chodí.

Vypne televizi a místnost se ponoří do tmy.

Leží v černotě a pomalu počítá nádechy a výdechy. Vedle v pokoji její dcery je ticho, neslyší nic ani z místnosti, kde spí Patrick. Nakonec přece jen usne.

*

Když se snese noc, čísi ruka pomalu otevře schránku na dopisy ve dveřích. Nalije otvorem do chodby tekutinu, která se roztéká po dlažbě a sákne do rohožky. Pak dovnitř vhodí ještě něco – hořící zápalku.

Jakmile sirka dopadne na podlahu, ozve se zahučení a vzápětí kolem vyšlehnou plameny.

List Hampshire Chronicle, 15. července 1994

VRAH ZVÍŘAT JE STÁLE NA SVOBODĚ
12 PODŘEZANÝCH KOČEK

Sadistický vrah zvířat řádí dál. Odhaduje se, že za poslední dva měsíce zabil už osm koček a další čtyři zranil. Podle Ligy na ochranu zvířat může cílit i na jiné domácí mazlíčky, ve stejném období zmizeli také dva psi a čtyři králíci.

Dvojnásobná matka Michelle Smithová uvedla, že její děti prožívají silné trauma od chvíle, kdy se v pátek vrátily domů a na verandě našly vykuchaného kocoura Stimpyho. Podle anonymního zdroje z řad policie se v některých případech našla zvířata stažená z kůže, pravděpodobně ještě zaživa, tuto zprávu se však zatím nepodařilo ověřit.

Liga na ochranu zvířat a hampshirská policie v rámci pátrání po pachateli spolupracují a žádají občany, aby jakékoli podezřelé chování hlásili na tísňovou linku.

Majitelům domácích mazlíčků z okolí doporučují nechávat zvířata doma, dokud vrah nebude dopaden.

Kapitola 2

Ve skle se odráží červené a oranžové světlo, plameny rozsvěcejí okna, zatímco všechno uvnitř černá. Kouř stoupá podél stěn a jeho šedivé prsty se napřahují k obloze.

Oheň se tiše plazí po koberci a zachvacuje záclony, nábytek, cokoli, co mu stojí v cestě. Sklo žárem praská, po schodišti se plíží černé pramínky a pronikají pode dveřmi do pokojů.

Dostanou se Jess do nosu. Probudí ji, jak se rozkašlala. Nedostatek kyslíku ji nutí prudce dýchat. Otevře oči. Všude je tma, přesto rozezná pod stropem šedivý kouř. Vznáší se nad ní jako přízrak, hustý a děsivý. Znovu se rozkašle, cítí, jak se jí ucpávají plíce.

A náhle se probere z malátnosti. Vyskočí z postele a jen v dlouhém volném tričku jde ke dveřím. Klika je studená. Pomalu otevře.

Celá chodba v patře je plná kouře. Jess instinktivně klesne na kolena, s bušícím srdcem leze po koberci. Podívá se dolů a ten pohled ji vyděsí.

Cesta ven je zatarasená – celou halu stravují plameny a ohnivé jezero už olizuje okraj schodiště. To praskání jí nahání hrůzu. Vytěsní všechny ostatní zvuky. Vtom jí to dojde – požární hlásiče. Podívá se skrz šedivý kouř vzhůru na nečinná bílá kolečka na stropě. Jak to, že nespustily? Proč neprobudily Patricka ani Alici?

Pomyšlení na rodinu ji definitivně probere. Začne křičet, pořád dokola volá manželovo jméno, dusí se, kašle, plazí se zpátky po podlaze a za sebou cítí žár. Otevře dveře do dceřina pokoje, přiběhne k ní a pokouší se Alici probrat. Tady je kouř hustější, sahá skoro až na podlahu. Jess si uvědomuje, že nemají moc času. Jenže Alice se nehýbá, oči má zavřené a dýchá přerývaně.

Veranda se nachází pod oknem ložnice pro hosty, kde spí Patrick. Jess se ohlédne a modlí se, aby už byl venku. Do toho pokoje se ale nedostanou. Koberec na chodbě teď připomíná ohnivý běhoun, šlehají z něj červené a žluté plameny vysoko ke stropu. Jess cítí to horko, koberec se jí začíná pod koleny roztékat.

Nohou zabouchne a horečně se pokouší vymyslet jinou cestu ven. Zvedne si bezvládnou dceru do náruče, co nejvíc se skrčí a posouvá se k oknu.

Zahrada leží o patro níž. Jess si uvědomuje, že jakmile otevře okno, příval kyslíku rozdmýchá plameny ještě víc. Podívá se přes černající sklo. Dole je trávník, ale stejně. Vzhledem k tomu, že mrzne, může být tvrdý jako beton.

Jestli však zůstanou tady, jistě zemřou.

Neovladatelně se rozkašle a zároveň otevře okno. Čerstvý vzduch utiší její plíce, téměř okamžitě se však za ní ozve burácení požáru, který nabírá na síle.

S dcerou v náručí se nemotorně vytáhne na parapet. Spustí nohy do prázdna. Podívá se do tváře svého dítěte. Nepozná, jestli Alice dýchá, a hrdlo jí sevře panika.

Pak se podívá dolů do tmy.

A skočí.

Po dopadu zůstane ležet na studené trávě a dcera na ní. O něco se tvrdě uhodila do hlavy – o okraj betonové terasy. Celá se třese v přívalu adrenalinu. Zvedne oči ke svému domu. Všechna okna svítí do tmy, za nimi tančí rudé a žluté stíny. Vyklenuté okno v obývacím pokoji vedle nich se roztříštilo, sklo vyletělo ven.

Chce se pohnout, ale točí se jí hlava. Má závrať, zvedá se jí žaludek. Dál leží na zádech a lapá po vzduchu.

Slyší sirény, zachytí blikání modrých majáků. Přibíhají lidé. Nějaký muž v reflexní žluté bundě se u ní zastaví a volá vysílačkou záchranáře. Jess zahlédne žebříky, kolem domu se to hemží hasiči.

Vzápětí jí vezmou dceru z náručí. Sáhne do prázdna.

„Kam ji nesete?“ vypraví ze sebe a dívá se, jak Alici odnášejí. Vedle ní se objeví další záchranář.

„Vaše dcera je v bezpečí. Odvezeme ji do nemocnice a vás tam za chviličku vezmeme taky.“ Jess cítí jeho ruce, jak ji prohmatávají a zkoumají zdravotní stav. „Dám vám něco na bolest,“ řekne jí.

„Ale já ne…“ chce se bránit, jenže na hádku je moc unavená. Vzápětí se jí do paže zabodne jehla.

Nad ní se objeví hasič.

„Kdo v tom domě ještě je?“ křičí.

„Patrick,“ vypraví ze sebe. „Můj manžel. V krajní ložnici.“

Zpráva putuje dál a Jess spustí hlavu zpátky na trávník. Záchranář na ni mluví, ona ho však neslyší. Nedokáže myslet na nic jiného než na dceru.

Na obličej jí nasadí kyslíkovou masku, na krk připevní tuhý fixační límec.

Ve vlasech má trávu, tričko navlhlé. Horko požáru vystřídal studený vítr. Otočí ji na bok, pak na druhý, a už je na nosítkách.

Její mozek nestíhá pobrat, co se právě seběhlo – požár, rychlost, s jakou se šířil, že plameny zničily její domov. Chce Patricka. Z hloubi duše se modlí, aby byla Alice v pořádku. Vezměte si mě, myslí si, vezměte si úplně všechno… jen dceru ne.

Přemohou ji emoce, rozpláče se a slzy si vymývají cestičky po tvářích černých od sazí. Nesou ji do sanitky. Nějaký záchranář s ní zůstane vzadu ve voze. Když se rozjedou se zapnutou sirénou k nemocnici, vezme ji za ruku.

„Brzy tam budeme,“ uklidňuje ji. Má laskavou tvář. Chápavou. „Potřebujete ještě něco na bolest?“

„Ne,“ zašeptá. Všechno otupělo, myslí si. Celý její svět.

DEN DRUHÝ

ÚTERÝ

Kapitola 3

Strážník na kraji kordonu je bledý. Mrzne, v ojíněné trávě křupou zmrzlé kaluže. Vystoupí z auta a dech se jí před ústy sráží do kouřových obláčků. Zadupe, aby se zahřála.

Detektiv seržant Noah Deakin, který stojí za ní, dokouří, upustí nedopalek a rozšlápne ho špičkou boty.

„Můžeme?“ zeptá se ho. Přikývne, rty má semknuté do zachmuřené linky.

Strážník, který místo činu hlídá, jim poskytne bílé ochranné obleky. Navlékají se do nich, neobratně se staví na jednu nohu a pak na druhou, přes boty si natáhnou igelitové návleky a na ruce dvoje gumové rukavice.

Protáhnou se pod policejní páskou a pustí se po cestě, po nášlapných deskách, jež tu rozmístili členové kriminalistické jednotky, kteří se míhají mezi stromy. V tlumeném světle působí jako přízračné postavy. Policistka zachytí občasné blýsknutí fotoaparátu, dokumentujícího místo činu.

Auto se našlo v pět ráno. Nějaký muž, který byl venčit psa, si všiml krvavých šmouh na kapotě a červené louže pod kufrem. Krátce poté policistku probudil telefon a nelítostně ji vyvlekl ven do tmy. Rychle se oblékla a cestou vyzvedla Noaha.

Už to auto vidí. Rozezná značku – Ford Galaxy, jaký má v oblibě řada matek, které vídá vysazovat děti u školy. Je světle modrý, starý a trochu odřený. Jedno zadní světlo má rozbité, na zemi se válejí střípky červeného plastového krytu. Do kufru právě nahlíží nějaký vysoký člověk.

Kolem auta jsou rozmístěné velké reflektory na kovových stojanech, světlo je tak jasné, že policistka začne mrkat.

Ten muž si jich všimne, napřímí se a protáhne se.

„Detektivové,“ pronese na pozdrav. A ona ten hlas i postavu poznává – vysoký, jako podle pravítka, střední společenská třída.

„Dobrý den, doktore Rossi,“ opáčí. „Jsem vrchní inspektorka Cara Elliottová a tohle je detektiv seržant Deakin.“

„Tak vrchní inspektorka? To nám sem posílají velká zvířata.“ Povzdechne si a otočí se zpátky k autu. „Je to ošklivá podívaná.“

Ucouvne, aby se mohli přesvědčit. Oba sebou trhnou, Cara si přitiskne ruku na ústa. Věděla, co je tu čeká, vidět to ale na vlastní oči i přesto šokuje. Je to nelidské.

„A kurva,“ utrousí vedle ní Noah chraplavě.

Ona se podívá do kufru znovu, snaží se o postoj nezúčastněného pozorovatele. Deka je odhrnutá a umožňuje pohled na dvě mrtvoly, pravděpodobně ženy. Oblečení mají roztrhané, servané punčocháče, nohy holé.

Všude je krev. Skvrny a šmouhy na kůži, oblečení jí nasáklo a obarvilo se doruda.

„Tušíte, jaká je příčina úmrtí?“ zajímá se.

„U obou jsou vidět zřetelné bodné rány,“ konstatuje patolog. „Ale s jistotou určím příčinu, teprve až je budu mít na pitevně. Čas úmrtí zhruba před třemi až osmi hodinami, ani to ovšem zatím není závazné. Těla už nesou známky posmrtné ztuhlosti, přesto jsou stále celkem teplá.“

„A kdy můžeme čekat zprávu?“

Doktor se zadívá do auta. „Asi ne dřív než zítra. Dejte nám čtyřiadvacet hodin, než nás začnete uhánět.“

Podá Caře sáček na důkazy a ona ho zvedne na světlo. Objeví v něm dva řidičské průkazy. Prohlédne si tváře na fotografiích. Jsou mladé, dvacetileté, obě mají dlouhé hnědé vlasy a milý úsměv. V tom, co vidí před sebou, by je rozhodně nepoznala. „Měly je v kapse a k tomu slušnou hotovost,“ dodá doktor Ross.

„Takže o loupež nešlo.“

„To mi nepřísluší vyvozovat, vrchní inspektorko.“

Deakin od ní převezme sáček a zapíše si jména z průkazů.

Cara se přinutí znovu podívat do zavazadlového prostoru. Těla leží na sobě, pohozená bez nejmenšího ohledu. A navíc –

Zavrtí hlavou, pokouší se vypudit ten obrázek z hlavy. Jak mohl někdo něco takového udělat? Rozhodně to byl člověk bez zábran a bez rozpaků. Muž – jak se domnívá – beze špetky soucitu.

Z auta vytéká krev a sbírá se v kaluži na zemi. Všimne si dvou hlubokých rýh napříč přes nárazník.

„Co si myslíte o tomhle?“ zeptá se Rosse. Jsou rovné, zhruba dvaceticentimetrové.

„Chcete můj odhad?“ Ross máchne rukou jako sekerou a Cara se otřese. „Rána vedená takovou silou, že prorazila ten černý plast. Až skončím, kriminalisté pořídí odlitky.“

Inspektorce už to stačí. Poodejde, otevře dveře a nahlédne dozadu do auta. Na sedadle jsou kaluže krve, celý interiér je postříkaný a pokapaný, včetně stropu. V nohách vidí zřejmě zvratky a i přes roušku na obličeji cítí zápach moči a potu. Strachu.

Odkašle si. Má práci. „Zabil je tady?“ otočí se na Deakina, který se jí dívá přes rameno.

„Možná. Všimla sis těch oděrek na jejich zápěstích? Očividně je spoutal. Přijel sem připravený.“

Podívají se dopředu, otevřou přihrádku na rukavice, nahlédnou pod sedadla. Cara chce všechno vidět na vlastní oči, přestože to tu pročeše kriminalistická jednotka a objeví všechno, co se dá najít – biologické důkazy, otisky prstů a další stopy. Nic zjevného inspektorka nezaznamená.

Pokývne Rossovi na rozloučenou a spolu s kolegou se vrací. Deakin jí nadzvedne pásku a Cara se pod ní protáhne. Svléknou se z obleků, ona otevře auto dálkovým ovládáním. Oba nasednou, vděční, že už nemusejí zůstávat na mraze.

Deakin si skoro okamžitě zapálí a dlouze potáhne. Otevře okno, vyfoukne kouř do studeného vzduchu. Cara si položí prsty na rty, přemýšlí a sleduje práci kriminalistů.

Dvě mrtvé ženy. Spíš dívky. Vybaví si jejich svršky – lesklé topy, punčochy, krátké sukně.

„Vyrazily si někam do klubu?“ nadhodí.

„V pondělí?“ Kolega znovu potáhne. Otočí se na něj. Noah Deakin je ten typ, co kouří, jako by to dělal od narození. A sedí to k jeho celkovému vzezření – dnes si vzal úzkou košili a tmavé džíny, kravatu má povolenou. Na každém jiném by to vypadalo neupraveně, on ovšem působí ležérně a uvolněně.

„Studentky?“ navrhne Cara.

„Ale co dělaly tady?“

Nacházeli se v lese, víc než patnáct kilometrů od nejbližšího města.

„Sebral je a unesl, když se vracely domů?“

Závistivě sleduje jeho cigaretu. Nějakou tu mrtvolu už viděla, něco podobného však ještě ne. Co se jim asi honilo hlavou, když je sem vezl? Spoutané? Musely být hrůzou bez sebe.

Ze zamyšlení ji vytrhne zvonění telefonu. Zmáčkne hlasitý odposlech.

„Šéfe? Jste na místě činu?“ rozlehne se interiérem hlas detektiva konstábla Tobyho Shentona, tichého a pracovitého chlapíka.

„Jsme tady. Máte něco o té poznávací značce?“ ptá se ho.

„Majitel včera ohlásil odcizení,“ oznamuje a Cara vzdychne. „Předvolali ho k výslechu.“

„Dobře. Noah vám pošle jména obětí. Než se dostaneme na stanici, zjistíte o nich úplně všechno.“

„Doufám, že nechcete, abych…“ zakoktá se a ona ho milosrdně přeruší.

„Ne, nebojte se, Toby, nechci, abyste uvědomil příbuzné. Nechte to na nás.“ Noah obrátí oči v sloup a ona mu věnuje tolerantní úsměv. „Jenom sežeňte informace.“

„Šéfe…“ Shenton opět zaváhá. „Opravdu je to takové, jak se tady šušká?“

Cara se zachmuří. Bylo jasné, že se to dostane ven. Podrobnosti o dvojité vraždě takového typu, tak neobvyklé, tak morbidní, se v rámci vyšetřovatelského týmu musely roznést do několika minut, přestože se tomu všichni snažili zabránit.

„Ano, je to pravda.“

„Že někdo těm obětem…“

Cara se ohlédne na Noaha. Ten znovu potáhne z cigarety, dívá se z okna.

Vybaví si interiér vozidla. Dvě těla na hromádce, dobitá a polámaná. Dva krvavé krky – bílé kosti, maso, šlachy. A dvě hlavy, položené vedle nich jen tak, s vlasy mokrými od krve a skelnýma očima dokořán.

„Ano,“ pronese. „Usekl jim hlavu.“

Kapitola 4

Čas plyne jako voda. Jess si vybavuje sanitku, jak se ptala na Alici a na Patricka, jak ji dovezli na lehátku do nemocnice, pod jasná světla. Pamatuje si doktory, různé tváře, které se střídaly v jejím zorném poli.

Když se probudí, okamžitě ví, kde je. Rozpoznává ty zvuky – pípání, hovory na chodbách, vrzání gumových bot na linoleu. Rozpoznává dotek hrubého povlečení na kůži.

Je v nemocničním pokoji, kolem jejího lůžka zatáhli modrou plentu, která ji odděluje od zbytku pacientů.

Zaslechne vrznutí, jak si k ní někdo přisunul židli. Otočí se. Spatří ohromného muže v černé bundě, otrhaných džínách a v černých kanadách.

„Kdo jste?“ chce vědět. Chraptí, bolí ji v krku.

„Jak se cítíte, paní Ambroseová?“

„Trochu roztřeseně,“ odpoví. A pak si vzpomene a přepadne ji strach. „Kde je Alice? Kde je moje dcera?“

„Na jednotce intenzivní péče, jsou u ní vaši rodiče,“ odpoví muž. „Při požáru se nadýchala kouře a trpěla dechovou nedostatečností kvůli otravě oxidem uhelnatým. Z nejhoršího už je venku, zotaví se.“

Jess se pokusí posadit, ale zatočí se jí hlava. „Potřebuju ji vidět,“ zamumlá, on však zavrtí hlavou.

„Ještě ne, paní Ambroseová. Než vás pustíme za dcerou, musím si s vámi promluvit o tom, jak zemřel váš manžel.“

„Můj manžel…“ zopakuje. „Patrick je mrtvý?“

Muž má aspoň tolik slušnosti, aby se zatvářil kajícně. „Omlouvám se, myslel jsem, že to víte. V pokoji pro hosty se našlo spálené tělo. Domníváme se, že jde o vašeho manžela.“

Jess pomalu přikývne. Rozpláče se. Co se proboha stalo? Jak by mohl být Patrick mrtvý? Byl přece tam, prostě tam byl, s ní, doma. Dnes měl odletět do Londýna. Zavolal někdo k němu do práce a řekl jim to? Mluvil někdo s jeho rodiči? Neměla by snad…?

„Můžete mi popsat, jak to v noci bylo?“ zeptá se muž klidně.

„Jste od policie.“ Odtáhne se od něj, zatne zuby, rozbuší se jí srdce. Pocítí známou paniku. „Nechci s vámi mluvit.“

On se napřímí a upře na ni pohled. „Tohle nepřejde, Jessico. Čím dřív mi to povíte, tím dřív si všechno vyjasníme a můžete za dcerou.“

„Vyjasníme? Co tím myslíte?“ A pak jí to dojde. Střelí po něm přes slzy pohledem. „Myslíte si snad, že jsem to udělala já?“

„Šlo o žhářství. Někdo to tam zapálil úmyslně.“

„Já ne!“

„Tak mi povězte, jak to bylo.“ Odmlčí se a ona vnímá, že sleduje její reakce. „Copak nechcete za Alicí, paní Ambroseová?“ dodá.

Přikývne. Ano, nechce nic jiného.

Podá jí kapesníček z krabice na nočním stolku, ona si utře oči a vysmrká se. Sopel je černý od sazí.

Zavrtí hlavou. „Já si toho opravdu moc nepamatuju. Probudila jsem se, ucítila jsem kouř. Vyšla jsem z pokoje. Všude hořelo. Popadla jsem dceru a dostala se s ní ven jedinou cestou, která mě napadla.“

„Zavolala jste hasiče?“

„Ne, nezavolala.“

„Proč ne?“

„Já… nevím.“ Proč prostě nevytočila tísňovou linku? Vůbec ji to nenapadlo. V té panice dokázala myslet jedině na Alici.

„Proč jste spala v jiném pokoji než váš manžel?“

„Měl vstávat časně do práce a nechtěl mě budit.“

Muž přikývne, přemítá. Nevypadá jako typický policista. Je tmavý, vážný, má rozcuchané vlasy a na tvářích nejmíň týdenní strniště. Cítí jeho pach – není nepříjemný, lehce pižmový s příměsí nafty. Připomíná jí autoservis.

„Jak se jmenujete, detektive…?“

„Griffin,“ představí se. „Nevšimla jste si v poslední době někoho cizího?“

„Cizího?“

„Někoho ve vaší čtvrti, koho byste nepoznávala. Kdo by třeba sledoval vás nebo váš dům. Nezmínil se váš manžel o něčem neobvyklém?“

Snaží se rozpomenout. „Ne, nic mě nenapadá.“

„Máte na domě bezpečnostní kameru nebo poplašné zařízení?“ Jess zavrtí hlavou. „To je škoda.“

Všimne si, jak jí sklouzl pohledem po levém předloktí k rovným stříbrným čárkám na kůži. Rychle si ruku přikryje.

„Požární hlásiče,“ vzpomene si najednou. „Vůbec nespustily.“

On znovu přikývne. Nedělá si poznámky, jenom poslouchá a pořád se mračí. „Kdy jste je naposledy kontrolovali?“

Nevzpomíná si. Otevře ústa a zase je zavře. Neví, co by mu ještě měla říct, aby jí věřil.

Ale pak se plenta odtáhne a před nimi se objeví další muž. Griffin se zvedne a ucouvne, když spatří jeho jmenovku a stetoskop.

„Jess! Promiň, dozvěděl jsem se to teprve teď! Jsi v pořádku?“

A ona se při vítaném pohledu na svého přítele konečně trochu uvolní. Lékař se otočí a pokývne tomu druhému, který teď stojí u jejího lůžka.

„Nav Sharma,“ představí se a chce mu podat ruku, ale Griffin už odchází, nahrbený, se sklopenou hlavou.

Nav se otočí zpátky k Jess a posadí se na židli, kterou detektiv právě uvolnil. Vezme ji za ruku.

„Nave, byl jsi za Alicí?“ vyhrkne ona.

„Byl. Je vzhůru, ale pořád napojená na kyslík a dezorientovaná. Pořádně ji bolí hlava.“ Usměje se, ale vidí na něm, že celou noc nespal a že má starosti. „Na jipce máme skvělé lidi, nemůže být v lepších rukách, neboj. Znám svou kmotřenku, je to silná holka, bojovnice.“

„A naši…?“

„Starají se o ni.“ Jess se nepatrně uleví. Představí si, jak její matka holčičku něžně hladí po vlasech a otec pobíhá kolem a snaží se na všechno dohlédnout.

„Jak je tobě?“ zopakuje přítel tiše.

Z té špetky laskavosti se znovu rozpláče. On se k ní natáhne a pevně ji obejme. Opře se o něj. Nav je cítit dezinfekcí a dlouhou nocí v nemocnici. Pomalu ji pustí.

„To s Patrickem je mi líto,“ pronese. „Byl… byl…“ Zmlkne, zavře oči, svěsí koutky. Ona se na něj chabě usměje a stiskne mu ruku. Nav se dlouze nadechne, vzchopí se, znovu se na ni podívá. Jess pozná, že ho to rozrušilo mnohem víc, než dává najevo, ale je profesionál.

„A vědí už…“ chce se zeptat, ona ho však přeruší.

„Samozřejmě. Vždyť to mám všechno v zdravotní dokumentaci.“ Utrhne se na něj, což nechtěla. Okamžitě si to vyčítá. Nastane odmlka. Ví, že se na ni Nav dívá, a nechce být tím, koho v tu chvíli vidí – slabým a nemocným ubožákem.

Sklopí oči k mokrému kapesníčku, který svírá v prstech. Všimne si, že má smutek za nehty, černá špína z požáru se jí zaryla do kůže.

„A ten chlap, to byl kdo?“ zeptá se jí konečně.

„Policajt.“

Lékař se za Griffinem ohlédne, ale chodba už je prázdná.

„Nechtějí mě pustit k Alici. Myslí si, že jsem…“ Jess nedopoví a on vážně přikývne.

„Já vím, říkala mi to tvoje máma.“

„Postaráš se o ni, viď?“ žádá ho a cítí, jak se jí začínají zavírat víčka. Její tělo je unavené, potřebuje nabrat sílu, aby se zotavilo.

Navova přítomnost ji utěšuje. Přátelí se spolu už řadu let, seznámili se ještě na vysoké v jedné studentské špeluňce. Nav patřil k partičce testosteronem poháněných mediků, co si vyrazila na flám, ona tam trávila poklidný večer s kamarádkami. Nav se tehdy dopotácel k ní, zablekotal něco na omluvu a vzápětí jí pozvracel boty.

Druhý den se mu ji nějak podařilo najít. Přinesl jí nové tenisky. Bylo to nečekané gesto, které zcela odpovídalo jeho povaze. Byl zdvořilý, byl snob a šprt. Svěřila by mu i svůj život. A teď mu svěřuje život své dcery.

Zavřela oči.

„Slibuju,“ slyší ho ještě říkat. Vzápětí pohltí její mysl prázdnota.

Kapitola 5

Jakmile Cara s Deakinem vejdou do policejní budovy, všimne si inspektorka, jak si všichni kolegové šuškají. Dvě dívky. Zavražděné. S useknutou hlavou. Ví, že budou sledovat každý její krok, aby měli přehled, jak si s případem poradí. Tipuje, že už se začali sázet, za jak dlouho někoho zatkne. I když ne že by někdo veřejně přiznal něco tak podlého.

„Elliottová!“ ozve se z druhého konce místnosti. Když se otočí, spatří svého nadřízeného, jak se k ní řítí.

Superintendant Marsh je muž pod tlakem, přežívá jedině díky nikotinu a kofeinu a jeho vzezření tomu odpovídá. Obličej má popelavý, tváře propadlé a v jedné ruce drží ušmudlaný hrnek. Přihne si, zašklebí se a nařídí nejbližšímu konstáblovi, aby mu přinesl čerstvou kávu.

Pokyne Caře, aby šla s ním, a zamíří rovnou do její kanceláře. Tam si opře téměř neexistující zadek o její psací stůl a založí si paže.

„Slyšel jsem, že s majitelem toho auta jsme se nikam nedostali,“ přejde rovnou k věci.

Inspektorka si sundá kabát a posadí se do kancelářského křesla.

„Na včerejší noc má alibi,“ potvrdí a zopakuje, co jim Shenton hlásil cestou z místa činu. „Už jsme uvědomili nejbližší příbuzné a přítel jedné z těch dívek čeká dole.“

Jejich detektiv konstábl se činil a skutečně se mu podařilo ověřit, že obě oběti byly studentky. Chytré, pilné, snaživé, se zářnou budoucností před sebou. Jejich rodiny žily každá na jiném konci země.

Cara to nerada přiznává, ale je vděčná, že jim tu strašnou zprávu nemusela tlumočit ona. Už to dělala tolikrát, že jí to bohatě stačilo do konce života. Sinalí rodiče, roztržití manželé, plačící manželky. Neexistoval laskavý způsob, jak někomu povědět, že jeho blízkého člověka surově zavraždili.

„Dobře. Uvidíte, co z něj dostanete.“ Marsh se zamračí, podívá se otevřenými dveřmi na bílou tabuli ve vyšetřovací místnosti. Shenton na ni připevnil fotografie obětí a připsal pod ně černým fixem jména. Marisa Perezová a Ann Leesová. Obě se usmívají, netuší, co je čeká. Jde o snímky ze studentské průkazky.

„Co záběry z bezpečnostních kamer?“

Cara ukáže na počítač, u něhož teď sedí Shenton. Deakin se mu nahýbá přes rameno. „Děláme na tom.“

Marsh přikývne. „Informujte mě o vývoji.“

Inspektorka ho následuje do vyšetřovací místnosti a pak se za ním dívá, jak mizí ve své kanceláři. Cestou si vezme hrnek čerstvé kávy a hodí do sebe horký obsah téměř naráz.

„Deaksi,“ zavolá a vyšetřovatel se otočí. Inspektorka kývne ke dveřím. Pojď se mnou, vybízí ho mlčky. Čas na výslech.

Rick Baker je mladý, moderní a nervózní. Chodil s tou dívkou pár měsíců a očividně vyznává kult posilovny. Zavedli ho do výslechové místnosti, kde čeká a potí se už půl hodiny.

Cara s Deakinem se posadí před něj. Zapnou videonahrávání a uvedou standardní upozornění před dobrovolným výslechem. Zdá se, jako by se měl Rick každou chvíli rozplakat. Deakin se ujme vedení. Tlačí je čas a Cara ví, že Noah tohle umí a muži k němu okamžitě tíhnou. Začne jemně, vyjádří lítost nad jeho ztrátou. Mladík přikývne, rty má semknuté.

„Mohl byste nám říct, kdy jste Marisu viděl naposledy?“ požádá ho Noah.

„Včera. Při obědě. Dohodli jsme se, že spolu dneska něco podnikneme, včera si chtěla užít holčičí jízdu s Ann.“ Cara sleduje, jak se ten chlapec obdivuhodně snaží nesesypat, ale pak se mu zkrabatí obličej a objeví se slzy.

Kolega se na ni ohlédne a povytáhne obočí. A ona pozná, že jí tím říká: buď je Rick zdrcený, nebo se tak usilovně snaží vypadat.

Podá nešťastníkovi kapesník. „A kam si chtěly vyrazit?“ zeptá se ho.

Rick si utře oči a hlasitě se vysmrká. „Do Reflexu, jako obvykle. To je klub ve stylu osmdesátek. Měl jsem jít s nima. Měl jsem chtít, aby si na cestu zpátky vzaly pro jednou taxík.“

Cara se napřímí. „Jak se normálně vracely domů?“

„Pěšky. Ale včera byla zima, tak možná…“ Nedopoví, zavrtí hlavou. „Občas si někoho stoply. Vždycky je někdo vzal. Když jsem Marise říkal, že se mi to nelíbí, jen se tomu smála. Prý jsou dvě, takže se nemůže nic stát.“ Zvedne zarudlé oči. „Jenže to se spletla, viďte?“

Deakin se předkloní a podívá se chudákovi do očí.

„To jste přece nemohl vědět,“ pronese tiše. „Co jste včera večer dělal vy?“

Vylíčí jim svůj program – psal ve svém pokoji na koleji esej a kolem jedenácté si lehl.

„Viděl vás někdo?“ zajímá se Noah.

Pochopitelně ne.

Ukončí výslech a Rick odejde. Cara s Noahem se za ním dívají, sledují, jak otevírá dvoukřídlé dveře a vychází ven do studeného lednového odpoledne.

Inspektorka pohlédne na kolegu. Je zamyšlený. Prohrábne si vlasy.

„To asi nebude náš člověk, co?“ prohodí.

„Je malý, ale silný, klidně by to udělat mohl. Ale ukrást auto, jet hodinu za město a tam je tímhle způsobem zavraždit? Jaký by měl motiv?“ Cara se ušklíbne. „Odebrali jsme mu vzorky, kdo ví, co se ukáže v laborce. Ale ne, nemyslím si, že to byl on.“

„Takže to označíme jako nahodilou vraždu?“ zeptá se Deakin. Vracejí se po schodech do kanceláře.

Cara neodpoví. Ví, co si Noah myslí. Ve většině případů zabije oběť někdo, kdo ji zná – třeba v záchvatu vzteku nebo z dalších obvyklých důvodů. A většinou není tak těžké dotyčného odhalit. Zato tohle, takové násilí a zničehonic, to je hodně ošidné.

Otevřou dveře výslechové místnosti. Nepomůže jim nic kromě poctivé policejní práce – záznamy z bezpečnostních kamer, forenzní laboratoř, výslechy lidí z okolí, všechny ty nudné věci. Procházení výpovědí svědků, dokud se něco nevyloupne.

Podívá se na hodiny na stěně – už jsou čtyři. Ví, že to domů na večeři nestihne.

Pod hodinami teď visí nové fotky, pořízené ráno na místě činu. Shenton je zřejmě získal z laboratoře. Žádají si její pozornost. Odtrhne oči od mrtvých žen a uťatých hlav a prohlédne si zbytek automobilu.

Zakrvácená zadní sedadla, otisky prstů na dveřích, šmouhu na střeše. Zamračí se. Deakin to zachytí.

„Něco tě napadlo?“ ptá se.

„Jenom že…“ Klepne prstem na jeden snímek z místa činu. „Všechny ty fotky vypovídají o zběsilém útoku. To bodání, krev. Všechno pěkně zblízka a osobní.“

„Ano. A dál?“

„Ale umístění – vždyť to bylo na opuštěném místě… A ještě jim usekl hlavy.“ Otočí se na kolegu. „To mi připadá naplánované. Musel u sebe mít nářadí, ty správné nože. A proč by jim vůbec uřezával hlavu, Deaksi? Kdy by se něco takového dalo za normálních okolností čekat?“

„Kdyby se chtěl snáz zbavit těla?“

„Přesně. Jenže o tohle tady vůbec nešlo.“

„Třeba si to rozmyslel.“ Stojí vedle sebe, čelem k tabuli. Jejich postoje jsou téměř identické – založené paže, zachmuřené tváře.

„Znásilnění, co se zvrtlo?“ navrhne Noah. „Udělaly něco, čím ho vytočily tak, že se přestal ovládat?“

„V tom případě se to vyhrotilo dost dramaticky,“ zabručí Cara. „Tohle je přehnané.“

Nechce dodávat, co ji napadlo ještě. Deakin ví, co se jí honí hlavou, ale vyslovit to nahlas je jako pokoušet osud.

Jestli se pachatel přestal ovládat, pomyslí si zachmuřeně, nebude tohle ojedinělý případ. Je vysoce pravděpodobné, že to zopakuje. A brzy.

Kapitola 6

Když se Jess probudí, v místnosti je větší přítmí. Připadá si malátná a pokouší se přijít na to, kolik asi uplynulo času.

Podívá se na židli u lůžka a spatří shrbeného Nava. Hlavu má nepříjemně vyvrácenou, tmavé vlasy mu padají do tváře a tvrdě spí. Očividně odešel a zase se vrátil – u nohou má tašku a přes židli hozený kabát.

Ale i v jeho přítomnosti je jí zle a připadá si osamělá. Pomyslí na Patricka a na to, jak se včera nepohodli. Jak to mezi nimi zůstalo, nedali si ani pusu na dobrou noc.

Rozpláče se, jejím tělem otřásají vzlyky. Chce vidět svého manžela a pochovat svou dceru, nic víc. Alice přišla o otce. Měla by být s ní. Jak si vůbec můžou myslet, že s tím má něco společného?

Vtom se však za plentou ozvou hlasy. Zarazí se a poslouchá. Tlumené naléhavé věty. Jde o něco důležitého.

„Že v těch požárních hlásičích nebyly baterky, ještě neznamená, že manžela zavraždila.“ Tenhle chraplavý a podrážděný hlas poznává – je to ten mladý detektiv, co s ní mluvil.

„To sice ne, ale její otisky se našly na konvi, ve které byl ten petrolej. Tak co říkáte teď?“ Tentokrát žena, očividně rozhořčená. „Má k tomu předpoklady, přečetl jste si vůbec její spis? Ne, jasně že ne.“

Jess horečně uvažuje. Nějak věřila, že to byla nehoda. Že třeba vyletěla jiskra z poškozeného kabelu nebo ze zásuvky. Ale tohle? A ještě ke všemu vědí. O tom, co se stalo před dvěma lety. O –

„Nemůžu souhlasit.“

„Griffine, při vší úctě, je mi to fuk. Teď u nás neděláte a tohle není váš případ. Nemáte tu co dělat.“ Jess zvedne hlavu a mezírkou mezi konci plenty zahlédne ženskou tvář se semknutými rty a sklopenýma očima. Vypadá, jako by se jen horko těžko ovládala.

„Zeptala jste se jí na tu náušnici?“

„Prosím vás, ta vaše teorie…“

„Ptala?“

„Ta blbá náušnice s ničím nesouvisí. Tohle je samostatné vyšetřování. Moje vyšetřování. Ne všechno je propojené.“ Odmlka. Nádech, dlouhý povzdech. „Dobře. Jen co doktor dovolí, zatkneme ji a pak se můžeme zeptat.“

„A to bude kdy?“

„Kdyby záleželo na mně, hned teď. Ale ošklivě upadla a nerada bych, aby nám v cele omdlela.“ Muž chce něco říct, policistka ho však přeruší. „Teď vážně, Griffine, už to stačí! Varuju vás, držte se od mé podezřelé dál!“

Následují rázné kroky, žena odchází. Jess rychle zavře oči, těsně předtím, než se plenta roztáhne. Představí si toho muže, jak tam stojí. Muže, který evidentně není policista. A zdá se, že stojí na její straně. Pak se ozve dlouhý výdech, plenta se opět zatáhne a jeho těžké kroky zmizí v dálce.

Jess otevře oči, cítí, jak ji pod víčky pálí slzy. Zvedne ruku a opatrně osahá obvaz. Podívá se na infuzi, již má zavedenou do paže. Uvízla v nemocniční posteli, na chodbě číhá vyšetřovatelka, která ji chce zatknout za to, že zabila svého manžela a pokusila se zabít svou dceru. Dceru, za níž nesmí, kterou nemůže vzít do náruče, utěšit ji a uklidnit, že všechno bude zase dobré. Co je vůbec za matku?

Své otisky může vysvětlit – pravděpodobně šlo o její zahradní konev, kterou předtím použila na zalévání nejmíň stokrát. Ale ten petrolej? Těžko. A viděla už dost pořadů na Netflixu, aby věděla, že jakmile si policie udělá nějakou teorii, hned tak se jí nepustí – nevidí, neslyší a nepřipustí žádnou jinou možnost.

S touhle konkrétní policistkou už se jednou setkala. Působí chladně, v očích nemá špetku citu a na ni se dívá jako na věc. Ta názor nezmění. Jess si vybavuje, jak jí stáhla paže za záda. Vzpomíná na studená kovová pouta na zápěstí, ostrý štěrk, který ji dřel do tváře. Vybavuje si ten pocit naprosté bezmoci a rozhodnutí, že tohle víckrát nedopustí.

V ústech jí vyschlo, natáhne se pro sklenku na nočním stolku. Voda je teplá.

Podívá se na Nava. Tvrdě spí, naklání se ke straně. Jess už ví, co má udělat. A musí to provést okamžitě.

Posadí se. Točí se jí hlava a trochu se jí zvedá žaludek. Vstát z postele je obtížné. Ovšem nikoli nemožné.

Podívá se na kanylu, která jí vede z předloktí, sundá leukoplast a pomalu vytáhne jehlu ze žíly. Na místě vpichu se okamžitě začne rozlévat krev. Vytáhne z krabice kapesníček a ranku silně stiskne.

Teď už má obě nohy na zemi. Pomalu se napřímí a podívá se na přítele. Ani se nepohnul. Ucítí studený závan. Má na sobě jen nemocniční košili s holými zády.

„Promiň, Nave,“ zašeptá.