Obsah

prolog

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

49. KAPITOLA

50. KAPITOLA

51. KAPITOLA

52. KAPITOLA

53. KAPITOLA

54. KAPITOLA

55. KAPITOLA

56. KAPITOLA

57. KAPITOLA

58. KAPITOLA

59. KAPITOLA

60. KAPITOLA

61. KAPITOLA

62. KAPITOLA

63. KAPITOLA

64. KAPITOLA

65. KAPITOLA

66. KAPITOLA

DOPIS OD PATRICIE

PODĚKOVÁNÍ

Patricia Gibneyová

Poslední zrada

Kalibr

Přeložila Lenka Faltejsková

FINAL BETRAYAL

Copyright © Patricia Gibney, 2019. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Lenka Faltejsková, 2023

ISBN 978-80-242-8851-2

Daisy, Shayovi, Caitlyn a Lole,

mým vnoučatům, živé vodě mého života.

prolog

Před deseti lety

Tělo bylo těžší, než čekal. Jak může někdo tak mladý a hubený tolik vážit?

Dotáhl ji k otvoru a skopl ji dovnitř do té díry. Z jutového obalu vytáhl nářadí, které bude potřebovat, uložil ho do batohu, ten si hodil na záda a spustil se dolů za ní.

Táhl ji po zemi až na vybrané místo. Tam ji posadil, aby ho mohly její mrtvé oči sledovat při práci. Zabralo mu to nějaký čas. Když skončil, očekávaný pocit uspokojení se nedostavil. Stejně ji ale nikdo nikdy neuvidí. Ne tady dole.

Vracel se pozpátku, sehnutý, ometal štětcem veškeré stopy, jež by mohly podat svědectví o tom, že tu někdy někdo byl. Jeho pohyby doprovázelo jen šustění štětin a vrzání podrážek. Tady dole si připadal jako v jiném světě – svobodný a v bezpečí. Vůbec se mu odsud nechtělo. Klidně by se vrátil k ní, lehl si na hliněnou podlahu, zavřel oči a sdílel s ní místo posledního odpočinku. Černá díra pro mrchu, která ho odmítala.

Nakrátko se zastavil, musel si uvolnit bundu, která se zachytila o čnící kámen. Vylézt nahoru bylo obtížnější než se spustit dolů. Chytal se výstupků ve stěně, nakonec se dostal až nahoru a vyšvihl se přes okraj. Zakryl otvor, zkontroloval, jestli kolem nezůstaly žádné viditelné stopy. Ještě se rychle rozhlédl. Ne, nikdo ho neviděl.

Teploty v posledních dnech klesly a vítr polykal obzor jako hladový pes. Neměl zimu rád. Ani chlad. Kdepak, daleko víc mu vyhovovaly dlouhé letní noci, kdy se mohl celé hodiny jen tak toulat venku. Kdy se na obloze plné hvězd objevil měsíc a on pak mohl, pokud se mu zachtělo, výt jako vlk v říji.

Ucítil první dešťové kapky. Rozběhl se k domovu, než se spustí liják. Má hotovo. Teď už bude zase dobře. Je v bezpečí.

Jenže druhý den zjistil, že jeho noční můra teprve začala.

1. KAPITOLA

Conor Dowling stál před branou věznice Mountjoy a vdechoval městský vzduch. Byl to tentýž, jaký posledních deset let dýchal uvnitř vězeňských zdí, ale tady venku chutnal nějak svěžeji. Svobodněji. Dlouze vydechl, hodil na rameno tašku se skrovným majetkem a udělal druhý krok vstříc svobodě. Sám.

Nikdo na něj nečekal. Dokonce ani novináři ne. Ale s tím počítal. Jakmile padl verdikt, že nejlepší část svého mládí stráví za mřížemi, přestal lidi ten případ zajímat a rozplynul se jako loňský sníh.

Šel dál a poslouchal zvuky města. Krok za krokem. A ani jednou se neohlédl.

* * *

V Ragmullinu se zadíval na řadové domky ve své ulici. Za těch deset let se ani trochu nezměnily. I ta tráva byla pořád stejně neposekaná. V časném ránu přešel na druhou stranu a otevřel rozvrzanou branku, která visela na jednom pantu. Klíč neměl, musel tedy zaklepat. Konečně doma. A přece si tam připadal jako cizí. Spustil ruku, popošel k oknu. Tvář, kterou spatřil v odrazu ve skle, nepoznával.

Pětatřicetiletý, vysoký a hubený, na hlavě měl strniště. O vlasy, dlouhé po ramena, jež ho matka nutila ostříhat, dávno přišel. Ve čtrnácti mu darovala holicí strojek na baterky z druhé ruky. Fascinoval ho. Začal si holit hlavu a s ní i zbytek těla. A přesně to si přál udělat teď. Prsty ho přímo svrběly, toužil si přejíždět ostrým břitem strojku po hrudníku a po nohách, osvobodit kůži od veškerého ochlupení.

Vrátil se ke dveřím a vzal za kliku. Otevřely se. Stanul jednou nohou na odřené laminátové podlaze, pak i druhou. Ten známý pach v něm okamžitě vyvolal vzpomínky.

Ovanul ho štiplavý odér slaniny, zelí a starého omastku. Jak je to možné? Věděl, že matka si poslední čtyři roky nechává obědy vozit. Pověděl mu to Tony Keegan. Vypečený kamarádíček, pomyslel si. Ale aspoň ho co dva měsíce chodil navštěvovat. Pravděpodobně hlavně aby se ujistil, že je Conor pořád hezky uklizený v chládku. To matka za ním nepřišla ani jednou.

Otevřel dveře do obýváku, čekal, že uvnitř nikdo nebude. Spolkl pořádný doušek toho zatuchlého vzduchu a spatřil matku ve vybledlém odřeném křesle. Zdála se vyšší, než si pamatoval, vzápětí si všiml, že nohy křesla stojí na dřevěných špalících.

Veře Dowlingové bylo teprve pětašedesát, ale užírala ji revmatická artritida a na vzhledu jí přidávala minimálně dvacet let. Postavil se za ni a všiml si, jak svírá područky boulovatými prsty. Pomalu se otočila.

„Takže dneska je ten velkej den, co?“

Kdysi měla řezavý a silný hlas. Řezavý zůstal, ale sílu už ztratil.

„Jo, mami. Jsem doma.“

„Doufám, žes nečekal vlaječky a balonky. Já na takový věci nejsem.“

„Nečekal jsem nic.“

Zůstával za křeslem. Ve vězení se dokázal postavit těm nejnebezpečnějším zločincům, a přece tu teď váhal jako školáček, který se bojí třídního surovce.

„No tak pojď přede mě, ať na tebe hezky vidím, hochu.“

Nechtělo se mu, mozek ale nakonec vyslal povel nohám a Conor se pomalu přesunul.

„To ti tam nedali najíst?“ Oteklou rukou zašmátrala vedle křesla a nahmatala hůl. Zvedla ji jako meč a píchla ho koncem do prsou. „Seš samá kost. Ale teď budeš vařit pro sebe i pro mě. Ty vaničky můžeš zrušit.“

Ucouvl z dosahu hole. „Vaničky?“

„No ty, ve kterejch mi nosej obědy. Jídlo se tomu teda říkat nedá. Paní Toneová toho má hodně, a než se dostane ke mně, je to studený jako psí čumák. Copak zvládnu těmahle nemocnejma prstama otočit kolečko na mikrovlnce?“

Chtěl namítnout, že má přece novou, digitální. Ale zarazil se. Matka vykazovala všechny příznaky tyrana, jako když byl malý. Tuhle hádku by nevyhrál, ani žádnou jinou. Jako by těch posledních deset let vysublimovalo. V domě se nezměnilo vůbec nic. Jenomže něco se přece změnilo – on.

Zamnul si oholenou hlavu. Cítil rašící štětiny a toužil jít si nahoru pro strojek, jestli tam ještě bude. Což se dalo předpokládat, protože podle toho, jak to v obýváku vypadalo, spala matka už roky dole. Pak ho něco napadlo – koupelnu a záchod měli jenom nahoře. Tak jak mohla…? Zalétl pohledem k sáčku s močí, uhnízděnému mezi jejíma žilnatýma nohama.

„Jsem tak ráda, že ses vrátil, synku,“ prohlásila a natáhla ruku. Nekompromisně strčil obě dlaně do kapes u džín. „Budeš mi vařit. Naučili tě tam… nový recepty?“

Pokrčil rameny, došel k oknu a zadíval se skrz tu špínu ven. Chtěl sklo otřít a ruka se mu přilepila k mastnému povrchu tabulky. Kde si matka kruci myslí, že byl? Na kurzu vaření?

„Půjdu se umýt,“ oznámil a otočil se ke dveřím. V tu chvíli ho nečekaně popadla za paži. Okamžitě mu naskočila husí kůže. Pokusil se ucuknout, ale nepustila.

„Vím, cos proved, Conore. Vím to. Tak se ke mně koukej chovat slušně.“

Když konečně povolila stisk, vyběhl z pokoje a málem při tom zakopl o tašku, kterou nechal na chodbě. V kuchyni se rozhlédl po tom nepořádku. Příborník byl zastrčený v rohu, vedle přetékajícího odpadkového koše. Útočil na něj všechen ten zápach a hrozilo, že ho vzpomínky zaplaví jako potopa biblických rozměrů.

Aby přišel na jiné myšlenky, zadíval se okénkem ven. A uviděl ji. Pořád stála. Jeho kůlna a zároveň útočiště, únik před realitou. Zvedala se jako zámek z rákosovité trávy a hromady vyhozeného nábytku.

Ale co je tohle? Nahnul se nad dřez plný plastových nádob a přimhouřil oči. Neviděl o nic lépe. Otevřel zadní dveře a vyšel ven, na zahrádku. Udusaná tráva tvořila cestičku až ke dveřím do kůlny. Ne, nespletl se. Petlice zůstala otevřená.

„Mami! Kdo byl kurva v mý kůlně?“

* * *

Conor stál uprostřed chaosu v kůlně, který pro něj kdysi představoval ráj. Nářadí se zdálo v pořádku, byť bylo srovnané jinak. Neleželo na těch správných policích. Ne tak, jak ho nechal. Pak si pomyslel, že už je to dávno, třeba si to špatně pamatuje. Jenže ten visací zámek, který byl odemčený, mluvil jasně – někdo tu byl.

Začínal kdysi vyráběním dřevěných panenek, které prodával na řemeslných trzích. Pustil se do toho ve třinácti letech, poté co je opustil otec. Ten jednoho krásného dne odešel bez rozloučení do práce, a teprve když se večer nevrátil, zjistili, že si s sebou vzal i kufr se svými věcmi. Od té doby už uplynula spousta let, přesto jako by to bylo včera. Nikdy otci neodpustil, že ho ponechal napospas dryáčnické matce.

Představa, že s ní stráví zbytek života, byla mnohem děsivější než vzpomínka na poslední roky za mřížemi. Sklíčeně si pomyslel, že je jí teprve pětašedesát, ta hned tak bačkory nenatáhne. Leda by jí s tím někdo pomohl.

Přejel prstem po soustruhu, vzápětí zaskočeně ucouvl. Něco zmizelo, jeden kus nářadí. Právě ten, s nímž začal pracovat, když už měl dřeva plné zuby. S jeho nářadím dovedl zacházet jen jediný člověk. A matka to rozhodně nebyla.

2. KAPITOLA

Lottie Parkerová byla nadšením bez sebe. Od poloviny února žili všichni namačkaní u její matky, a teď má konečně zase vlastní domácnost! Pozice policejní inspektorky v Ragmullinu se pojila s nejednou nebezpečnou situací. Během vyšetřování nedávného případu jí vyhořel dům, a i když byl incident nakonec klasifikován jako nehoda, ji to tak docela nepřesvědčilo.

„Mohla by ses aspoň usmát,“ utrousil Mark Boyd, který právě zápolil s plochou krabicí IKEA, jež se nechtěla vejít do dveří. „A pošli Seana, ať mi jde pomoct.“

„Je venku. A můžeš si za to sám, neměl jsi mu kupovat nové závodní kolo.“

„Aspoň taky vytáhne paty z pokoje, to je snad fajn, ne?“

„Jasně, ale zrovna teď by se nám další ruce hodily.“

Popadla druhý konec krabice a po kouscích ji táhla dovnitř, zatímco on funěl a tlačil zvenčí. Patnáctiletý syn Sean byl pro ni čím dál větší záhadou. Před pár měsíci podlehl dalšímu návalu deprese, a teprve když dorazil Boyd se zbrusu novým bicyklem, vytratily se mu z očí ty kalné stíny.

Mark se zastavil.

„Co je?“ nechápala. Díval se na ni přes rohy zmačkaného kartonu.

„Děláš správnou věc, Lottie, což dobře víš. Musíš to vzít tak, že všechno, cos měla v tom starém domě, je pryč. Tohle je příležitost začít znovu, nechat přízraky minulosti v popelu na spáleništi.“

Zavrtěla hlavou. Kupodivu se jí do očí draly slzy. Popotáhla. Detektiv seržant Boyd byl její podřízený a také dobrý přítel. „Tohle prostě nepůjde.“

„Jasně že půjde. Jen si dej čas, než se všechno usadí.“

„Myslím tu pitomou krabici. Budeme ji muset otevřít venku a nanosit ty věci dovnitř po kusech.“

„A co v ní vlastně je?“

„Nemám páru.“

Boyd se hlasitě rozesmál a Lottie se neubránila a přidala se k němu.

* * *

Ukázalo se, že v té krabici byla knihovna. Boyd seděl v tureckém sedu uprostřed obýváku, v jedné ruce návod a v druhé několik šroubků. Všude kolem ležely dřevěné díly.

Lottie zapnula novou červenou konvici a ze skříňky vytáhla dva hrnky. Třeba má pravdu, pomyslela si. Musela mu nechat, že se v ní leckdy vyzná líp než ona sama. Posledních pár měsíců jim spolu bylo dobře. Představoval pro ni věrného přítele. A někdy víc než přítele, kdyby k sobě měla být upřímná.

Zarazila se s plechovkou na kávu v ruce. Protože v tu chvíli jí to došlo. Boyd je její jediný přítel. Čím to, že vytrval? Konečně byl rozvedený a zdál se spokojený. Uvědomovala si, že by si přál něco závaznějšího. Vlastně si tím byla jistá, ale neměla v tomhle směru co nabídnout. Zatím ještě ne. Od té doby, kdy její manžel Adam podlehl rakovině, uběhlo pět let a celou tu dobu se potýkala s žalem, vdovstvím a výchovou dětí.

Tenhle dům brzy ožije. Zítra se mají nastěhovat jednadvacetiletá dcera Katie s maličkým synkem Louisem, sedmnáctiletá Chloe i Sean. Už si rozdělili pokoje, a to bez větších hádek, a v nově natřených šatních skříních visela většina jejich oblečení. Napadlo ji, jak se asi její matka Rose vypořádá s náhle prázdným domem. Usmála se. Nejspíš jí bude vyhovovat, že má po dlouhých měsících, kdy u ní všichni žili jako nějací kočovníci, konečně klid.

„Musíme to dělat spolu,“ křikl Boyd z vedlejší místnosti.

„Nepovídej,“ usmála se pro sebe a pustila se do přípravy kávy. Možná je čas nechat Adamova ducha odpočívat v popelu jejich domu, který před pár měsíci vyhořel. Možná.

3. KAPITOLA

Tony Keegan otevřel dveře a zůstal zírat s otevřenou pusou.

Na prahu stál jeho kdysi nejlepší kamarád Conor Dowling. Do prdele. Rychle se vzpamatoval a nasadil nucený úsměv.

„Nazdar, kamaráde, nevěděl jsem, že už jsi venku.“

„Jinak bys tady trochu poklidil a taky zamknul, co?“

„Co to meleš?“ Tony však dobře věděl, na co Conor naráží. „Myslel jsem, že si máš odsedět ještě rok.“

„Vidíš, jak blbej vliv má na tu tvou tupou makovici myšlení.“

Vzápětí odstrčil Tonyho ke stěně a protáhl se kolem něj.

„Sám doma?“ zeptal se.

Tony zavřel a následoval toho hubeného dlouhána do kuchyně. Za posledních deset let se stala spousta věcí, o nichž Conor neměl tušení. Vlastně si nebyl jistý, jestli to tak není lepší.

Nezvaný host otevřel lednici, sklonil se a vytáhl balíček sýra a šunky.

„Máš chleba? Umírám hlady.“ Zabouchl dvířka nohou a rozložil potraviny na stole.

Než se Tony stačil pohnout, Conor chléb objevil sám a vytáhl ze zásuvky nůž. Otevřel vaničku s margarínem a začal si mazat krajíce a na ně rozkládat plátky sýra. Když byl spokojený, odsunul si nohou židli, kecl si na ni a pustil se do jídla.

Tony nevěděl, co má dělat, tak se taky posadil. „Pustili tě za dobrý chování?“

„Ne. Podříznul jsem řediteli krk a zdrhnul.“ Conor se zachechtal. Na zubech měl nalepené kousíčky sýra a chleba.

„Nedělej si ze mě prdel.“ Tony si všiml, že v očích toho druhého žádné veselí není. Zvedl ze stolu kůrku a začal ji žvýkat. Když už nedokázal přítelův chladný výraz snášet, sklopil oči k jeho mastným prstům.

„Prdel?“ opáčil Conor beze špetky veselí. „To mě neznáš?“

Tony nenuceně vzhlédl a málem ucukl, když se střetl s jeho pronikavým tvrdým pohledem. Okamžitě pochopil, že se kamarád změnil. Tak to asi ve vězení chodí. Ne že by to sám někdy zažil. Když Conora zavřeli, začal sekat latinu. Jenže teď, když je zase venku, si bude muset hlídat záda.

„Jsi můj kámoš, Conore. Jasně že tě znám.“ Odložil nakousanou kůrku. „Co máš v plánu?“

Zatajil dech, protože ten druhý si bez okolků utřel ruce do bílého háčkovaného ubrusu. Byl sváteční, jeho matce ho přivezla ze Španělska babička asi tak před milionem let. Teď už jsou máma, táta i babička v pánu, takže by mu to mělo být fuk. Jenže nebylo.

Conor hlasitě popotáhl. „Něco jo. Ale nejdřív mi vyklop, proč jsi svý špinavý pazoury strkal do mý dílny.“

„Do jaký dílny?“

„V kůlně. Na mý zahradě.“

„Je to zahrada tvý mámy.“

Popadl ho za tričko dřív, než se Tony zmohl na obranu. Přitáhl ho přes stůl i přes španělský ubrus k sobě. Máslo, chléb i nůž popadaly na zem.

„Nehraj blbýho. Cos dělal v mý dílně?“

„Já jsem… totiž…“

„Co?“

„N-nemůžu d-dýchat.“

Conor ho pustil a odstrčil. Tony se honem snažil vymyslet přijatelnou výmluvu, ale všechny mu připadaly ještě horší než pravda, a tu mu říct rozhodně nemohl.

Hlasitě polkl, zamnul si bolavý krk, odkašlal si. „Nudil jsem se, tak jsem se tvý mámy zeptal, jestli bych v tý kůlně… v dílně nemoh udělat nějakou práci. Nevadilo jí to. Jenom chtěla, abych jí něco strčil do mikrovlnky a vynes odpadky.“

„Jakou práci?“

„No, zkouším dělat podobný věci jako dřív ty. Ale jsem levej. Spíš jsem se tam jenom tak plácal.“

„Chybí mi pár kousků nářadí.“

„Já nic nevzal.“

„Nezamknul jsi.“

Tony zabořil ruku do kapsy. „Promiň. Asi jsem odcházel narychlo.“

„Ty a rychlost? To nejde dohromady!“

Cítil, jak mu červenají tváře. Položil si mimoděk ruku na vypouklé břicho, jako by ho chtěl zatlačit nazpátek. Chabě se usmál a pokusil se kamaráda udobřit. „Jsem rád, že seš zpátky, Conore.“

Ten se mezitím zvedl a zamířil na chodbu. „Tak to já nejsem rád ani trochu.“

„Můžem spolu někam zajít, ne? Co ty na to?“

Odpovědělo mu prásknutí dveří.

* * *

Znáte ten pocit, když vám někdo něco udělá a je to, jako by vám vstřelil šíp rovnou do duše? A věřte mi, že když to udělá člověk, kterého máte rádi, je to podstatně horší. Je to podobné, jako kdyby vás rozcupoval na kusy a ty předhodil toulavým psům.

Přesně tohle se mi stalo. A bylo to hnusné. Ten, kdo mi ublížil, si nejspíš ani neuvědomuje, čeho se dopustil, jak moc mě zradil, ale já ano. Protože já patřím k lidem, kteří si vedou seznam všeho, čím mi kdo ublíží. A pak čekám na příležitost. Když přijde, zaplatí za to. Ve správný čas.

A ten právě nastal.

4. KAPITOLA

Rodina Parkerových zasedla k novému stolu v nové kuchyni v novém domě. Lottie byla odhodlaná pojmout to jako nový začátek rodinného života. Slibovala si, že bude lepší matka. Držela si palce. Jenže když usedla spolu se svými dětmi k večeři, zavládla kolem napjatá a nepříjemná atmosféra. Možná se jí věci vymykají z rukou. Nebo si jenom všichni moc zvykli žít s babičkou. Zkrátka nevěděla, co s tím.

Sean se tvářil zasmušile, Chloe se rýpala v jídle vidličkou, Katie ládovala ročního Louise bramborovou kaší. Měly by to být šťastné okamžiky, jenže pořád k nim něco chybělo. Lottie se zadívala na stěnu, holou, bez obrazů a fotek. Zarámovanou svatební fotografii, už notně vyšisovanou, která visívala v kuchyni, spolkl požár spolu s většinou ostatních fyzických připomínek jejího mrtvého manžela. Boyd měl pravdu. Musí jít dál. Jenže jak má překlenout tu propast ve svém srdci? Boyd se to prázdno snažil vyplnit, ale nakonec ho stejně odradila. Je to snad důvod, proč se pořád cítí neúplná?

„Mami? Na něco jsem se ptala.“ Chloe posunula talíř doprostřed stolu.

„Promiň, trochu jsem se zamyslela.“ Lottie zavrtěla hlavou a zaostřila na dceru.

„Jako obvykle.“ Dívka se odsunula od stolu a vstala.

„Cos říkala?“

„To je jedno.“

„Chloe! Už tě poslouchám.“

„Jestli můžeš o víkendu pohlídat Louise. Chceme si s Katie někam vyrazit.“

„A kam?“

„Do Joma. Prosím tě.“

„To myslíš ten noční klub?“

„Jo.“ Dcera obrátila oči v sloup, jako by její matka byla zaostalá.

„Tam se přece smí až od jednadvaceti.“ Neměla náladu na hádku, tohle byl první večer v novém domě. Měli by se radovat, ne? Jenže ačkoli je teď obklopovaly nové čtyři stěny, uvnitř zůstali všichni stejní.

Chloe se zastavila ve dveřích, zaťala prsty do dlaní. „Proč se ke mně pořád chováš, jako by mi bylo dvanáct? Osmnáct mi bude už za měsíc! A proč vůbec člověk musí pořád řešit, od kolika se co může dělat? Chci občas taky něco zažít!“

„Máš školu, zkoušky. Musíš se učit. A ještě na to nejsi dost stará.“

„Pořád jsi jí neodpověděla,“ ozvala se Katie.

Kruci, úplně zapomněla, na co se jí ptaly. „Co že to chcete?“

„Pohlídáš Louise?“

Lottie se ohlédla na vnoučka a mrkla na něj. Ten okamžitě otevřel pusu a předvedl úsměv plný bramborové kaše. Vzdychla. „Tak já zjistím, jak to vypadá v práci, a dám vám vědět.“

„No jasně, můžou, kam se jim zachce,“ postěžoval si Sean, „zato já musím trčet doma s tebou a s miminem. To je fakt na nic.“

„Seane?“ Otočila se na syna, ten už ale mezitím opustil místnost.

„Nevšímej si ho, puberta,“ poradila jí Chloe.

„A co ty? Jsi přece taky v pubertě.“

„Jenže já jsem napřed.“ Dívka se napřímila a odkráčela za bratrem.

Katie otřela synkovi ústa vlhčeným ubrouskem a podala ho matce. „Mohla bys ho přebalit? Zkusím se Seanem promluvit.“

Když se svým vnoučkem osaměla, zadívala se na ten nepořádek na stole a na pult plný hrnců a nádobí. A najednou se jí zastesklo po životě u matky. Něco takového by ji nenapadlo ani ve snu, zvlášť po všem, co se stalo za loňský rok.

„Co si s nimi počneme?“ zeptala se Louise.

Odpovědí jí bylo říhnutí a špinavá plenka.

5. KAPITOLA

Louise Gillová měla ve svých pětadvaceti pocit, že žije dvojí život – jako by v ní byli dva lidé s různým nastavením. Matka ji podezírala, že je schizofrenní, dívka však odmítala brát léky. Nechtěla se nechat otupit. Potřebovala se učit a chtěla být normální.

Snad podesáté od rána zkontrolovala upozornění v telefonu. Na Instagramu nic zajímavého, na Snapchatu nic nového. Moc přátel neměla, takže žádný div. Odložila přístroj a přitáhla si do klína notebook.

Seděla v nedávno otevřené kavárně, situované v budově bývalé banky. Moc se jí líbily vstupní prostory v místech, kde původně býval ohnivzdorný trezor. Dveře byly patnáct centimetrů tlusté, teď už však jednou provždycky otevřené, přibetonované pod správným úhlem k podlaze. Louise netrpěla klaustrofobií, na rozdíl od některých kamarádek, které s ní do téhle tlumeně osvětlené jeskyně odmítaly chodit. Ona si tu připadala v bezpečí, ukrytá před celým světem.

Závěrečnou práci měla odevzdat v polovině prosince. Dávala jí zabrat. Kriminalistická psychologie byl její oblíbený předmět. Když psala o případech, kdy spravedlnost šlápla vedle, probudilo to hluboko zasunuté vzpomínky.

Nemýlila se? Doopravdy ho tu noc viděla utíkat jako o život. Kolik jí bylo? Čtrnáct. Byla si svou výpovědí jistá. I když…

Zachytila na displeji odraz své tváře a uvědomila si, že se za tu dobu uspala obrazovka. Zrovna jako její mozek. Oči měla prázdné, pod nima tmavé kruhy. Noční můry se vrátily. Pustili ho z vězení. Je zpátky ve městě. Chodí si volně po ulici. Klidně by teď mohl být přímo tady. Vytřeštila zrak. Oči měla tmavě hnědé, tak jako dlouhé vlasy, které si nikdy nebarvila, pleť světlou a nos pokropený pihami.

Musí se soustředit. Nemá smysl věčně o té nepříjemné události přemýšlet. Jenže v poslední době se kolikrát probudila uprostřed noci celá zpocená a s rozpáleným čelem. Ozývalo se podvědomí. Našeptávalo jí, že se tenkrát spletla. Naopak vědomí to popíralo. Tak jak to tedy bylo?

Ve dveřích se mihl stín. Vzhlédla, vzápětí sykla. Cítila, jak jí po zádech stékají kapičky potu. Stál tam a upíral na ni vyčítavý pohled. A vzápětí byl pryč. Zavrtěla hlavou. Že by se jí to zdálo? Nějaká projekce podvědomí? Křečovitě sevřela notebook. Nemohla se pohnout, nemohla dýchat, nedokázala ze sebe vypravit ani hlásku.

Uvědomila si, že zadržuje dech. Vydechla a ve stejnou chvíli jí vyhrkly slzy.

Louise Gillová už si vůbec nebyla jistá, co je skutečné a co ne. Musí si promluvit s Cristinou.

* * *

Louise se vyprostila z náruče své milenky a šla najít v lednici něco k pití. S Cristinou si připadala bezpečnější než s kýmkoli jiným. To, že se z nejlepších kamarádek staly milenkami, zatím tajily. Dlouho o tom rozmlouvaly za letních nocí a často to vyústilo v zanícenou hádku, jestli to povědět rodičům. Louise už dávno nebyla čtrnáctileté dítě, které si jediného muže, jenž se v jejím životě vyskytoval, silně idealizovalo. Ten muž ji tak velice zklamal, že ji možná právě proto začaly přitahovat ženy. Anebo to v ní bylo odjakživa, protože Cristinu měla od svých čtrnácti radši než kohokoli jiného na světě. V každém případě se otci svěřit nechtěla.

„Proč jsi tak nervní?“ následoval ji do kuchyně milenčin hlas.

„Nechci o tom mluvit.“ Rozhodla se pro plechovku coly. Na bílé víno v orosené lahvi bylo ještě brzy.

„Kvůli němu, co?“

Louise se otočila. Nahá Cristina se opírala o zárubeň a mezi dlouhými prsty držela zapálenou cigaretu. Vypadala jako nějaká exotická herečka z filmu ze 30. let. Černé vlasy se jí plazily přes jedno rameno jako had, oči měla tmavé a vábivé. Jasně vypovídaly o jejím asijském původu. Měřila sto čtyřicet osm centimetrů a byla o dost menší než Louise, dnes však jako by ji převyšovala.

„Nevím, o kom mluvíš,“ opáčila a kousla se zevnitř do rtu.

Cristina se usmála. „Aha. Takže mám pravdu, myslíš na něj.“

„Nechci o Conorovi mluvit.“

Dívka ji pohladila po paži. „Myslím, že asi musíš, ať chceš, nebo ne. Jinak tě to sežere.“

„Teď to nech plavat, ano?“ Louise se napila coly. „Možná pak.“

Cristina se vrátila do ložnice, ale její hlas se nesl hlasitě a zřetelně až k ní. „Nemůžeš všechno odkládat na potom. Nejdřív se musíš vypořádat s Conorem a pak povědět svýmu tátovi o nás dvou. Ten kretén by měl vědět, jak se věci mají.“

6. KAPITOLA

Vítr zašimral Amy Whyteovou na holých nohách. Potáhla z cigarety, upustila ji na zem a rozmáčkla podpatkem lesklého stříbrného sandálu. Ramena jí ovanul chlad, ucítila první dešťové kapky. To ne! Za chvíli se jí začne roztékat umělé opálení! Musí okamžitě domů.

Rozhlédla se po Penny a spatřila ji, jak se směje s několika výrostky pod akrylátovou stříškou kuřárny. Jak se teď odsud dostane? Byla jedna v noci a v klubu všechno v plném proudu, jenže Amy byla unavená. Asi stárnu, pomyslela si a prohlédla si hlouček dospívajících. Vstup byl povolený až od jednadvaceti, to pravidlo se ale nikdy nedodržovalo.

Došla ke kamarádce. „Jdeš, Penny?“

„Ne, takhle to vypadá, když stojí,“ zavtipkoval jeden z jejích společníků.

Ducky Reilly. No jistě, ten měl odpověď na všechno. Amy se třásly rty zimou a v mozku nasáklém vodkou nedokázala najít vhodnou odpověď. Možná si ten poslední drink dávat neměla. Ale pozdě honit bycha, pomyslela si. Kéž by si aspoň vzala teplejší bundu.

„Tak ještě poslední,“ prohlásila Penny Broganová a ostýchavě se usmála na Duckyho. Namotala si pramen blond vlasů na prsty a zvedla malíček. Amy to připadalo jako vyzývavé gesto. Penny by měla mít rozum, i když je opilá.

„Se ví, poslední na cestu, jak říká můj fotr. Anebo třeba vykouřit?“

Amy si nebyla jistá, kdo to řekl, a nehodlala to zjišťovat. Zavrtěla hlavou, zaťala frustrovaně pěsti. „Zítra musím do práce. Jdu domů.“ Mít směnu v neděli bylo na nic.

„Nebuď průďa.“

Někdo ji chytil za ruku a dotáhl doprostřed hloučku pod stříškou. Ve vzduchu visel cigaretový kouř. Byla si jistá, že ta poslední vodka, která jí zatím ještě ani nedoputovala do žaludku, půjde brzy ven, jestli odsud rychle nezmizí.

Něčí paže se jí ovinuly kolem ramen, přitáhly ji do hloučku a kdosi to celé vyfotil. Kruci, teď se to určitě objeví na Snapchatu nebo na Instagramu. Maskovat kocovinu bylo dost náročné i bez toho, aby svět viděl jasný důkaz.

Vyvlékla se z objetí, protáhla se hloučkem a zamířila zpátky dovnitř. „Napiš mi, až budeš doma.“

„Jasně, mamko,“ rozesmála se Penny a kluci kolem začali pokřikovat: „Dobrou, mamko!“

Nezralí idioti, pomyslela si Amy a prodírala se mezi zpocenými těly k židli, kde předtím seděla. Její bunda zmizela. Takže teď půjde domů s holými rameny a nejspíš nastydne. Povytáhla si třpytivý červený top tak vysoko, jak to šlo, a sukni stáhla ke kolenům. Nic lepšího dělat nemohla.

Venku před klubem se rozhlédla úzkou ulicí, jestli neuvidí nějaký taxík. Stanoviště bylo až na Main Street a Amy usoudila, že než by se tam dostala, bude už stejně promáčená skrz naskrz. Navíc nechtěla utrácet. Ne, půjde pěkně po svých. Aspoň se cestou domů nadýchá čerstvého vzduchu. Třeba jí pak nebude špatně.

Rozhodla se vzít to zkratkou podél železnice, proto zahnula doleva. Bylo jí pětadvacet a na to, aby volala otci, že potřebuje odvoz, už si připadala stará. Stejně jako na strach. Každou noc se tímhle městem potácí spousta podroušených mladých lidí, a ještě se nikomu nic nestalo. Nebo aspoň o žádném takovém případu neslyšela. Odhodlaně napřímila ramena a nasadila svižné tempo.

Ulice se mezi řadovými domky zužovala. Pod lampou u vchodu do jednoho z nich se třepotala uhranutá můra. Amy na chvíli zastavila a pozorovala, jak se to chlupaté tělíčko s velkými křídly opakovaně vrhá na světlo a není s to najít z té pasti cestu ven. Nepříjemně ji zamrazilo v zátylku, až se otřásla.

Otočila se a rychle zamířila k parkovišti v Petit Lane. Tudy to bylo nejkratší, stačilo projít pod železničním mostem. Z klubu duněla muzika a doléhala až sem. Napadlo ji, jak někdo z těch lidí, co tu bydlí, dokáže v takovém kraválu usnout. Ale asi si dávno zvykli.

Zaslechla zvuk stěračů, zápolících s houstnoucím deštěm. Teprve pak uviděla auto. Postavila se ke straně, aby ho nechala projet. Ovšem auto zastavilo. Chtěla ho zezadu obejít, vtom ji však postava, která z auta vystoupila, popadla za rameno a stáhla nazpátek.

„Hele, pusť mě!“ zaječela.

„Počkej chvíli,“ ozval se tichý, chraplavý hlas. Jako by se někdo, koho bolí v krku, pokoušel šetřit hlasivky. „Potřebuju s tebou mluvit.“

„Jestli mě nepustíš, začnu křičet!“

Nepoznávala svůj hlas. Jako by to říkal někdo, kdo není strachy bez sebe. Jenže to ona byla. Lampa na parkovišti stála až za tím člověkem, navíc měl bundu a na hlavě kapuci, takže mu do tváře vůbec neviděla. Připadala si jako ta můra, kterou zahlédla před malou chvílí, bezmocně narážející do lampy. V dálce zaječely sirény, hudba z klubu Jomo se rozléhala nocí. Amy se zdálo, jako by tma houstla.

Stisk zesílil. Pokusila se vykroutit, noha se jí však na vysokém podpatku podvrtla. Klopýtla. Postava ji popadla kolem pasu, a než stačila otevřít ústa a vykřiknout, přimáčkla jí ruku na ústa. Vzápětí jako by ji za jedním uchem něco píchlo do krku.

Ten hlas se teď ozval za ní. „Přestaň se prát, vysvětlím ti to.“

Zkoušela křičet, ale ústa měla zacpaná. Byla v pasti. Nemohla ze sebe vydat ani hlásku a vymknutý kotník bolel. Útočník ji pevně přitáhl k sobě, ucítila vůni mentolu, která pronikala mokrým vzduchem. Ten člověk jí něco pošeptal a ona se snažila porozumět, avšak všechno splývalo v čím dál hlasitějším jekotu sirény, neúnavném dunění hudby a pleskání dešťových kapek.

A pak všechny zvuky odezněly a Amy už slyšela jen tlukot vlastního srdce. Mokré vlasy se jí lepily k hlavě, útočník ji nepouštěl. Rozhlédla se po parkovišti, nikoho však neviděla. Všechno se jí rozmazávalo před očima. Postava k ní opět sklonila hlavu a tentokrát jí porozuměla.

Rvala by se v tu chvíli jako o život. Jenže náhle ji opustila veškerá síla a ona se bezvládně svezla na svého únosce.

* * *

Katie Parkerová si nevyrazila večer do města už skoro dva roky. Tohle měl být začátek nového života… kdyby její nemožná sestra všechno nepokazila.

„Říkala jsem ti, abys ty panáky nepila, Chloe. Jsi hubená, nemůžeš ustát tolik alkoholu.“ Držela ji za ruku, aby sestra neupadla.

„Mluvíš jako matka. Jste diktátorky, obě.“ Dívka se celá zkroutila a mohutně škytla. „Je mi skoro osmnáct!“

„Jo, jasně. Pokazila jsi mi večer, ty trdlo.“ Katie ji táhla z houstnoucího davu na dámské toalety.

Naštěstí tu bylo prázdno. Chloe sklopila víko a posadila se na něj. Katie ji sledovala v zrcadle a otírala si prstem rozmazanou řasenku. Pustila vodu a do umyvadla vyšplíchla hnědá břečka.

„Ježíši, co je to?“

„Voda?“ navrhla Chloe.

„Ne, myslím to umyvadlo. Je celé ulepené.“ Dívka se prstem dotkla porcelánu a okamžitě jí bylo jasné, co to je. Popošla k jedné z kabinek a všimla si na nádržce toalety stejné substance. Vazelína. Posypaná bílým práškem.

„To je koks, co?“ vypravila ze sebe Chloe.

„V tvým věku jsme si mohli dovolit leda pár jointů,“ podotkla její sestra suše a vybavila si, jak s Jasonem potají kouřili marihuanu. Jason byl její přítel a otec jejího synka. Ale ani nezjistil, že spolu čekají dítě – zavraždili ho. Katie to připadalo neskutečně dávno. Najednou se cítila mnohem starší než na jednadvacet. Možná se vážně začíná podobat matce. „Co mám s tebou dělat?“

„Jak to myslíš?“ nechápala mladší sestra.

„Nemůžeš domů ožralá jako žok. Máma by tě zabila.“

„Nechci domů.“

Katie vzdychla, zvedla sestru z toalety, vzala ji kolem ramen a pevně ji k sobě přitiskla.

„My dvě se musíme postarat, aby se nám hezky žilo. A zmastit se v sobotu v noci nám nic nepřinese.“

„Ty seš snad ještě namazanější než já,“ usoudila Chloe.

„Jsem pragmatická.“

„Uáá! Tak to je velký!“

„Jo, to teda je. A ty jsi taky velká, tak přestaň s tím divadlem a chovej se normálně.“

„Ano, mami.“

Katie ji od sebe odtáhla. „Nedělám si srandu. Máme za sebou hnusný věci, obě. A máma nás vždycky podržela. Tak by teď asi bylo fajn nechat ji trochu vydechnout a pomoct jí.“

„A co to má společnýho s tím, že si dneska vzácně užívám večer ve městě?“

„Všechno.“

„Vůbec tě nechápu a navíc je mi pěkně blbě.“

Katie stačila uhnout právě včas, než sestra pozvracela celé záchodové prkénko. A Katie si při té příležitosti všimla, že i tady je poklop od vazelíny. Přidržela Chloe vlasy a počkala, až se jí udělá líp.

„Už můžeme domů?“ zeptala se.

„Jo. Asi to nakonec bude nejlepší. Ale…“

„Ale co?“

„Neříkej to mámě.“

A Katie se tomu dětinskému přání musela zasmát. „Ani neceknu, ale jedině když slíbíš, že doma nepozvracíš novou koupelnu.“

„Na mou duši, na psí uši.“ S tím se Chloe otočila a vyprázdnila zbytek žaludku.

* * *

Jedna to má za sebou. To je teprve začátek. Stáhnu si teflonovou zástěru a rukavice a smotám je dohromady spolu s papírovou čepicí.

Potřebuju dvě, přesně podle plánu. To všechny zmate. Jenže zvládnout dvě najednou by bylo náročné. Proto hezky jedna po druhé. Překvapilo mě to. Zdálo se, že na to možná nebudu mít žaludek, místo toho se nemůžu dočkat té další. Ten pocit. Jako by mým tělem probíhal proud. Příval života, který mě zaplavil, zatímco z ní unikal.

Hodím oblečení do kufru u auta a vytáhnu uzavřený sáček. Pak nasednu dovnitř a zaujmu pozici pozorovatele. Mám na ten klub vyhlídku z ptačí perspektivy. Ven právě vycházejí dvě holky, jedna podpírá druhou. Snadná kořist. Bylo by to lehké. Mám se odchýlit od původního plánu? Nebo si je nechat na potom? Mám silné nutkání dojít si pro ně hned, přinutit jejich matku, aby zaplatila za svoje přehmaty. Naskytne se mi ještě někdy příležitost dostat je obě najednou? Snad ano. Pokud to navléknu chytře.

A tak se uvolním a čekám dál.

7. KAPITOLA

Malý Louis tiše chrápal, zato Lottie byla vzhůru.

Dokud se dcery nevrátí, nezamhouří oka. Obvykle tak napružená nebývala, dnes v noci ji však pronásledovala jakási zlověstná a pravděpodobně absurdní předtucha. Potřebovala se něčím zaměstnat, protože jí děvčata nebrala telefon. Možná by jí pomohla uklidňující koupel. Odhrnula přikrývku a potichu přešla po novém koberci. Užívala si to teplo pod prsty u nohou. Vstoupila do koupelny.

„No to mě podrž!“ ulevila si. Bílé dlaždice na podlaze i na stěnách byly zacákané samoopalovacím sprejem. Jako by ten malý prostor použila celá tlupa herců, kteří se tu připravovali na představení. Přejela prstem po dlaždičkách kolem sprchové baterie nad vanou. Když ho zvedla, měla na něm hnědou skvrnu.

„Přerazím je! Obě dvě,“ zašeptala. Posbírala poházené svršky, strčila je do koše na prádlo. Myšlenky na uvolňující koupel ji rázem přešly. Sebrala se a šla si dolů ohřát hrnek mléka. Medicína její matky na usnutí.

Nezabralo to. Dál nervózně přecházela po chodbě s telefonem v ruce. Bylo už po druhé v noci. Doma měly být v jednu. Rozhodně je přerazí! Proč tam vůbec Chloe pustila? V duchu se dohadovala sama se sebou. Uvědomovala si, že musí dcerám věřit, i když nemají k maléru nikdy daleko. Nebo maléry k nim?

Její bosá chodidla pleskala na dlaždičkách. Nemůže je jít hledat, má tu vnoučka na hlídání. Leda by probudila Seana. Znovu zkusila číslo na Katie. Telefon vypnutý. Chloe totéž. Proč si proboha nenabily telefon? Napadlo ji zavolat Boydovi, jestli by se po nich nemohl jít podívat. Pak to zavrhla. Řekl by jí, že je zbytečně úzkostná a ať je taky nechá trochu žít. Nové odhodlání stát se lepší matkou ji rychle opouštělo. Pořád nedokázala potlačit ten nepříjemný pocit, který ji šimral v zátylku.

Kde krucinál ty holky jsou?

* * *

Penny Broganová si uvědomovala, že se usmívá od ucha k uchu a má zardělé tváře. Trochu se jí motala hlava a nebylo to jen po těch posledních dvou panácích, které vypila, protože ji Ducky Reilly vyprovokoval. Olízla si pomalu rty, vybavila si dotek těch jeho. Ducky byl kamarád. Jenom kamarád, nic víc. Ale po poslední jägerbombě ho políbila. Opřela se o tu poškrábanou zeď za lavičkami na kuřácké zahrádce. Panebože, ani ve snu by ji nenapadlo, že to bude tak hezké. Blahopřála si, že si vzala krajkové kalhotky a ne tanga. Pořád cítila, jak jí vklouzl rukama pod lesklé šaty a prsty si pohrával s jejím prádlem. Slastně se zachvěla. Cítila jeho dlaně na zadku. Jak hnětou a zkoumají. Unikl jí vzdech. Stála venku před klubem a říkala si, kam se asi poděla Amy. Kráva. To nemohla pár minut počkat?

Podívala se na displej telefonu a uvědomila si, že kamarádku viděla naposledy před půl hodinou. Proč na ni nepočkala? No nevadí, nenechá si tím ten slastný pocit pokazit. Rozléval se jejím tělem tak opojně, že nevnímala dokonce ani déšť.

Vyrazila k domovu. Nebyla zas tak opilá a uvědomovala si, kudy má jít. Možná by si mohla zout boty a tancovat celou cestu v kalužích. Zasmála se nahlas. Měla bych mít v tomhle věku víc rozumu, pomyslela si. A pak se zase rozesmála.

Když na konci ulice zahnula za roh, náhle se před ní vynořila jakási postava. Bleskově jí rukou zacpala ústa a zadusila tak vyděšený výkřik. Shýbla se k jejímu uchu a jí nezbylo než poslouchat.

„Amy?“ podivila se, když uslyšela kamarádčino jméno. „Je v pořádku?“

„Je na tom zle, honem pojď se mnou.“

Penny zaváhala. Stála ve světle pouliční lampy, zatímco ta osoba zůstávala ve tmě. Ucouvla. „Asi radši zavolám jejímu tátovi. Nebo policajtům. Asi –“

„Asi sebou hoď. Podle mě ji znásilnili, zdála se zoufalá. Poslala mě pro tebe. Nemáš to nikomu říkat. Tak jdeš, nebo tu budeš stát s otevřenou pusou až do rána?“

Ucítila ruku na rameni a vzápětí měla pocit, jako by ji ze strany něco píchlo do krku. Zatracení komáři. Vzpomínka na Duckyho prsty vybledla, vystřídala ji nepříjemná úzkost. Nakonec Penny usoudila, že se prostě musí ujistit, jestli je Amy v pořádku. Hned pak zavolá jejímu tátovi. Nebo na policii.

„Jasně, už jdu.“

Nazula si boty na vysokém podpatku a pustila se přes kaluže. Na rozblácené cestě to klouzalo, přesto se snažila udržet se svým neznámým průvodcem krok. Napadaly ji hrozné věci a dělalo jí potíže soustředit se.

Když pospíchali po Petit Lane k podchodu pod železniční tratí, už si vůbec nebyla jistá, jestli to bylo moudré rozhodnutí.

8. KAPITOLA

Lottie seděla na dolním schodu. Vtom se konečně venku za skleněným panelem v domovních dveřích rozsvítilo.

Otevřela a spatřila své dcery, jak se soukají z taxíku. Oddechla si. Jsou doma a jsou v pořádku. Na ničem jiném nezáleží.

„Mami, můžeš nám půjčit bůra?“ zavolala Katie.

Lottie prohledala kapsy u bundy, kterou měla pověšenou na zábradlí u schodů. Byla bosá, tak jen podala hrst mincí dceři, která si pro ně díkybohu došla normálním střízlivým krokem. Zato ta druhá nepřehlédnutelně klopýtala.

„Ahoj, máti.“ Tak jí Chloe říkala, protože věděla, jak ji to dráždí. Stejně jí totiž říkal žertem před dětmi Adam. Tehdy to bylo roztomilé. Zato teď v tom cítila celou svou ztrátu.

Zavrtěla hlavou. Jednu chvíli stála Chloe před ní, a najednou byla pryč.

„Chloe?“

Vzápětí se u dveří objevila Katie, shýbla se a zvedla sestru, která se skácela do záhonu se zimostrázem.

„Pojďte dovnitř, ať neprobudíte sousedy.“ Lottie nešťastnici chytila za druhou ruku a společně ji dotáhly dovnitř. Když se dveře zacvakly, opřela se o ně. Úleva se v ní mísila s rozčilením. „Hlavně neprobuďte Louise, nebo vás přerazím.“

Shora se ozval pláč.

„No, vidíš, cos udělala!“ Katie se kolem ní protáhla a vyběhla po schodech nahoru.

Lottie zavrtěla hlavou a šla do kuchyně za mladší dcerou, která, jak se ukázalo, právě zvracela do dřezu.

„Takže tohle bylo naposledy, Chloe. Ať tě ani nenapadne, že bych tě ještě někdy pustila do města.“

„Musíš tak křičet?“ Dívka dřez umyla a strčila pusu pod kohoutek. „Strašně mě bolí hlava.“

„To teprve uvidíš, jak tě bude bolet, až si tě ráno podám. Teď sypej nahoru a vezmi si k posteli lavor.“

„Provedu, paní dozorkyně!“ Dcera chtěla zasalutovat, místo toho se píchla prstem do oka.

Lottie znovu zavrtěla hlavou. Ráno si s ní bude muset vážně promluvit.

* * *

Rose Fitzpatricková zavřela oči. Seděla v kuchyni, obklopená vítaným klidem a mírem. Konečně.

Svou rodinu bezpodmínečně milovala, přesto už dlouho žila sama a mít je všechny pod svou střechou ji nesmírně unavovalo.

Na druhé straně jí všechen ten rámus svým způsobem chyběl. Dokonce i to téměř neustálé zurčení vody ve sprše. Smích i pláč malého Louise. Nebo že s ní Lottie konečně zase mluvila – doopravdy mluvila. Přes všechny ty věci ohledně jejího původu, které se loni vynořily na světlo. Rose se tehdy bála, že se vztah mezi nimi nenávratně pokazil. A i když to nerada říkala, nakonec všechno zachránil požár, který dceru připravil o střechu nad hlavou. Celá rodina se nastěhovala k ní a brzy se s Lottie zase sblížily.

Pokusila se najít pohodlí v křesle. Ráda by si zdřímla, jenže všechno to ticho ji kupodivu začínalo děsit. Pod sedákem křesla ucítila nějakou bouli. Vzápětí vytáhla Louisova medvídka. Možná by se u nich mohla ráno stavit a hračku malému donést. Nebuď hloupá, napomenula se. Nech je, ať si žijí po svém. Jen by jim překážela. Jenže to ticho všude kolem jako by nabíralo hmatatelné obrysy, šeptalo jí, dopadalo jí ztěžka na ramena. Asi by měla jít spát.

Najednou si uvědomila, že nemá ticho ráda ani trochu.

A přesně v tu chvíli někdo zazvonil.

9. KAPITOLA

Lottie v pondělí probudilo, jak se vítr opírá do korun stromů a rve z nich zbývající listí. Otočila se v posteli, přimhouřenýma očima pozorovala svéhlavou mezírku uprostřed mezi závěsy. Matka jí radila, ať je koupí v rozměru 90 × 90 centimetrů, jenže ten ve slevě nebyl, tak si nakonec vybrala 65 × 90 centimetrů. A jako obvykle se ukázalo, že matka měla pravdu.

Ta mezírka zastávala funkci budíku. Stromy na konci zahrady zalévala oranžová záře. Na jedné větvi se k sobě choulili dva holubi hřivnáči. Lottie se okamžitě posadila. To se za ní přestěhovali od bývalého domova? Tenhle nový dům se nacházel v klidné čtvrti. Měl zahradu, která nevyžadovala velkou údržbu, a stromy podél cesty za ním navozovaly dojem, že jsou tu doma. Vždyť my tu jsme doma, pomyslela si. Netušila, na jak dlouho. Pořád čekala, až jí pojišťovna vyplatí pojistku po požáru.

Zaposlouchala se, jestli už je Louis vzhůru. V domě však vládlo ticho. Katie s jeho otcem, Jasonem Rickardem, chodila jen krátce, než ho zavraždili. Jasonův táta býval místní developer a po té tragédii přesídlil do New Yorku. A právě on jim poskytl tenhle domek za minimální nájemné. Lottie s ním sice nechtěla mít nic společného, jenže jak říkávala Rose, darovanému koni na zuby nehleď.

Osprchovala se a oblékla si obvyklé džíny a bílé tričko s dlouhým rukávem. K tomu si obula černé kožené šněrovací boty. Měřila sto sedmdesát centimetrů a podpatky nepotřebovala. Sešla dolů do kuchyně, roztáhla žaluzie a napustila vodu do konvice. Chloe za peníze, které si vydělala na brigádě, koupila kávovar, ale Lottie neměla trpělivost studovat návod. Vytáhla si hrnek a z lednice mléko. Skoro se to bála přiznat, ale po hodně dlouhé době si připadala takřka šťastná.

Nechtěla ten pocit ohrozit zbytečným přemýšlením, a tak si připravila kávu, posadila se ke stolu a chvíli se přesvědčovala, že by si měla dát pořádnou snídani. Otevřela krabici s müsli tyčinkami, jednu mlčky sežvýkala a kochala se při tom pohledem na čisté bílé stěny. Bylo to tu úplně jiné než v předchozím, léta používaném domku, kde žila ještě s Adamem. Už na něj nevzpomínala tak často. Jako by ty vzpomínky zůstaly v popelu starého domu. Přesto ho nosila v srdci, a už jen proto jí bylo zatěžko udělat v něm místo někomu dalšímu. Kromě Boyda. Konečně si to dovolila a po kousíčkách ho pouštěla dovnitř. Uvědomila si, jak ji pomyšlení na něj hřeje. Nebo je to možná jen tím kafem.

Dopila, popadla bundu a klíče a šla zjistit, proč se Sean s Chloe ještě nevypravují do školy. Některé věci se asi nikdy nezmění.

* * *

Leo Belfield dorazil do hotelu Joyce časně zrána a teď seděl na jedné ze dvou postelí a prohlížel si ji. Svou sestru. Své dvojče. Po tolika letech, kdy se pokoušel přijít na to, proč si připadá polovičatý, konečně pochopil.

Zastával u newyorské policie pozici kapitána a v žilách mu kolovala zvědavost. Musel napsat spoustu e-mailů a podplatit zástup úředníků, aby sestru na den propustili a svěřili do jeho péče. Pojal to jako misi, zvlášť když zjistil, že jeho další sestra, ta nevlastní – Lottie Parkerová –, mu nepoví vůbec nic. Ale aspoň ho nasměrovala do Ústřední psychiatrické léčebny.

Popraskané rty Bernie Kellyové se roztáhly v mírném úsměvu.

„No tak vida, bratříčku.“ Její dlouho nepoužívaný hlas měl zastřený zvuk. „Nakonec úspěch.“

Leo si nebyl jistý, jestli by výsledek svého úsilí nazval úspěchem. Stálo ho to spoustu času a energie a podařilo se mu získat pro sestru jen jediný den na svobodě. Doufal, že to bude stačit, aby mu pověděla pravdu.

Napřímila se a on si všiml, jak jsou nohy v džínách o pár čísel větších hubené. Všiml si taky, že jí visí kůže pod bradou. A zejména zaregistroval její oči… jak se na něj dívají. Ten pohled byl chladný a hořký. On přece nemůže za to, že ji potkalo takové bezpráví, zatímco on si spokojeně žil v New Yorku. Po sérii vražd ji zavřeli do blázince s ostrahou. Nemohl uvěřit, že ty hrůzy, o nichž se dočetl, skutečně spáchala ona. Snad se už brzy dozví, jak to bylo.