Obsah

Seznam osob

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

RODINNÝ HOTEL

Michaela Grünigová

RODINNÝ HOTEL

Dny rozhodnutí

IKAR

Michaela Grünig

PALAIS HEILIGENDAMM

Tage der Entscheidung

Copyright © 2022 by Bastei Lübbe AG, Köln

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign, München

Translation © 2023 by Pavla Lutovská

ISBN 978-80-249-4998-7

Seznam osob

Elisabeth Falkenhaynová, rozená Kuhlmannová (* 1892)
– bývalá generální ředitelka
Paláce Heiligendamm

Paul Kuhlmann (* 1888) – současný generální ředitel
Paláce Heiligendamm
a Elisabetin starší bratr

Friedrich Kuhlmann – nejstarší bratr

Luisa von Herrhausen – rozená Kuhlmannová, nejmladší sestra, provdaná za Carla

Johanna Hirschová – rozená Kuhlmannová, nejstarší sestra

Dr. Samuel Hirsch – Johannin manžel

Julius Falkenhayn – Elisabetin manžel,
spolumajitel hotelu

Julie Falkenhaynová (* 1916) – Elisabetina a Juliova dcera

Oskar Falkenhayn (* 1933) – Elisabetin a Juliův syn

Fabian von Schlenzdorf – šlechtic a právník

Hugo Lessing – světák

Minna Schuhmacherová, rozená Pohlová – kuchařka
a Juliina pěstounka

Ottilie Kuhlmannová – zesnulá matka sourozenců Kuhlmannových

Helena Kuhlmannová – Paulova zesnulá manželka

Dr. Margot Fischerová – Friedrichova manželka

Carl von Herrhausen – stranický funkcionář NSDAP z Mnichova, Luisin manžel a Paulův přítel a životní druh

Heinz Brabeck – filmová hvězda společnosti UFA

Ava Cohenová – Juliina nejlepší přítelkyně

Willy Darboven – podnikatel

Baron Rosenberg – majitel lázní Heiligendamm GmbH

Gabriel Hirsch (* 1923) – Johannin a Samuelův syn

Thomas Kuhlmann (* 1919) – Paulův nejstarší syn

Martin Kuhlmann (* 1920) – Paulův mladší syn

Sophie Kuhlmannová (* 1921) – Paulova dcera

Robert Breitschneider – Paulův bývalý milenec

1. kapitola

Statek Bellhagen, únor 1933

Ztuhlá chladem čekala Julie před kovanou bránou statku na autobus, který ji měl odvézt do Lázní Doberan do školy. Nyní, v sedm hodin ráno, byla ještě naprostá tma, a ona toužebně vyhlížela směrem, ze kterého se měl každou chvíli vynořit autobus, a přitom roztřeseně poskakovala z jedné nohy na druhou, aby se zahřála.

Náhle uslyšela u nohy tiché zamňoukání.

„Ne, Bambulko,“ řekla přísně. „Nesmíš se mnou. To přece víš.“ Sklonila se a vzala černého kocourka do náruče. „Buď hodný a běž zpátky na dvůr!“ Pokusila se milované zvíře donutit k tomu, aby se protáhlo zpět mřížovanou bránou, ale Bambulka se jen zachumlal hlouběji do její náruče. Teprve hluk motoru přijíždějícího autobusu ho přiměl, aby se elegantním skokem přes bránu vrátil na dvůr statku.

Julie s úlevou nastoupila a posadila se na první volné místo. Krátce nato se s astmatickým sípáním zavřely dveře a podivný povoz se vydal na další cestu. Ačkoli vyšší dívčí škola byla jen devět kilometrů od statku Bellhagen, cesta trvala ještě další tři čtvrtě hodiny, protože řidič stavěl prakticky u každého statku a na každé křižovatce, aby nabral nové cestující. Přesto byla Julie otci vděčná, že obci věnoval před příchodem zimy ojetý autobus, aby nemuseli pracující a školáci z okolních vesnic při chladnějším počasí šlapat pěšky. Na jaře plánovala zase jezdit na kole.

S potlačeným zívnutím se Julie rozhlédla po autobusu. Dál vzadu pospával Max Langhans, tmavovlasý syn z rodiny žijící na sousedním statku. Osmnáctiletý student gymnázia byl idolem všech dívek z její třídy – vlastně celé vyšší dívčí školy – a Julie cítila, jak pod jeho nezúčastněným pohledem rudne. Rozpačitě odvrátila hlavu ke straně. To hned musí povědět Avě. Její nejlepší přítelkyně totiž tvrdila, že si ji Max často prohlíží déle než ostatní holky. Ale proč by si měl zrovna ji vyhlédnout všeobecně oblíbený kapitán místního fotbalového mužstva? V šestnácti letech s dlouhými plavými copy byla v jeho očích určitě jen naivní malá holka. Úplně jinak působila stejně stará, ale plně vyvinutá Annelisa, sedící v autobusu nedaleko od něj, jejíž vzdouvající se hruď a kulaté boky jí Julie hodně záviděla.

Zatímco se autobus pomalu plnil lidmi, prohlížela si Julie ve skle okna, ozdobeného mrazivými květy, svůj odraz. Její máma byla pevně přesvědčená, že jednoho dne z ní vyroste stejná kráska, jako je teta Luisa. Ale ona sama na sobě nic zvláštního neviděla. Byla příliš hubená, a především příliš vysoká oproti ostatním děvčatům. Nedávno si při bohoslužbě v kostele všimla, že dokonce převyšuje o pár centimetrů i řadu přítomných mužů. Od té doby cvičila tajně chůzi s pokrčenými koleny, aby vypadala menší. Když ji táta přitom přistihl, hned uhodil hřebíček na hlavičku: „Bojíš se, hvězdičko, že jsi příliš vysoká na případné ctitele?“

U každého jiného nezvaného pozorovatele by Julie reagovala náležitě podrážděně a všechno popřela, ale tátu milovala a věděla, že mu může bez obav svěřit své nejtajnější myšlenky a obavy. Proto nakonec její rty pustily spontánní: „Jo, přesně!“

„Miláčku,“ vydechl táta s pobaveným zamračením, „jsem si jistý, že ti mnoho mladých žen závidí tvoje krásné dlouhé nohy.“

„Ale já prostě nechci být o hlavu vyšší než všichni kolem mě.“

„Proč? Nepamatuješ si snad na módní přehlídky v hotelu? Ty krásné ženy byly také hodně vysoké, a přesto je všichni muži v sále velice obdivovali. Kromě toho – jak jistě víš i ty – nezáleží na zevnějšku, ale na tvých vnitřních hodnotách.“ V další chvíli, když se její sotva týden a půl starý bratříček Oskar ve vedlejším dětském pokojíčku hlasitě rozplakal, se šťastným úsměvem dodal: „Že by už zase byl čas na krmení dravé zvěře?“

Při pomyšlení na hotel pocítila Julie náhle zvláštní knedlík v krku. Rodina žila na venkově teprve krátce. Až do poloviny ledna bydleli v soukromém bytě v luxusním hotelu Palác Heiligendamm, který ještě před válkou vybudoval její dědeček na okraji městečka Lázně Doberan. A i když by to svému otci nikdy nepřiznala: Rušný život uprostřed hostů a zaměstnanců jí scházel. Ale to bylo téma, které by nikdy nemohla probírat ani s tátou, ani s mámou. Příliš by je to zraňovalo.

„Slíbíš mi, že od nynějška už budeš zase chodit vzpřímeně s hlavou vzhůru?“ naléhal na ni táta.

S nuceným úsměvem tehdy přikývla.

„Tak dobře.“

Tma za okny autobusu pomalu přecházela v šedé denní světlo a Julie mohla rozeznat nejprve obrysy a potom i detaily krajiny, kterou projížděli. Pole pokrytá sněhem se střídala s hluboce zasněženými lesy. Mezi tím se objevovala malebná stavení jednotlivých statků. Ačkoli to byl nádherný pohled, momentálně nedokázal rozptýlit její hluboké obavy. Neklid cítila až do konečků svých dlouhých copů. Autobus brzy dorazí do Lázní Doberan. A potom je to už jen co by kamenem dohodil k velké bílé neoklasicistní fasádě Paláce Heiligendamm. Ale tentokrát to nebude ona, kdo seběhne po schodech od impozantního vchodu, aby dohonil autobus, ale její bratranec a sestřenice. Jedenáctiletá Sophie a dvanáctiletý Martin, kteří žili s nimi na statku Bellhagen, se o víkendu viděli se svým otcem, Juliiným strýcem Paulem, který se mezitím ujal vedení hotelu.

Julie věděla, proč máma předala ředitelské místo svému bratrovi. Byly pro to dva důvody, jak jí rodiče velmi podrobně vysvětlili. Přesto velice postrádala svůj dřívější život. Dokázala pochopit, že její už ne zcela mladá máma toužila trávit co nejvíc času s novorozeným miminkem, ale proč se potom prostě neujal řízení hotelu táta, který přece před pár lety vlastnil celý obrovský berlínský průmyslový koncern? Tak by se mohli oba dva celý den dostatečně věnovat malému Oskarovi i hotelu. Někdy přece musejí i kojenci spát!

Rodiči uváděné politické motivy ji vůbec nepřesvědčily: Proč by se mělo pro hotel něco měnit jen proto, že byl ten pan Hitler nedávno jmenován říšským kancléřem? V posledních letech přece došlo ve vládě v Německu k mnoha změnám, a přesto šel život prostě dál jako dřív, se všemi zvraty a radostmi. Už před tímto novým uspořádáním bojovala její rodina s těžkými ranami osudu: po odporném střetu s příslušníky SA, členy takzvaného Sturmabteilungu, musel její milovaný bratranec Gabriel se svými židovskými rodiči a šéfkuchařkou hotelu Minnou uprchnout do Francie. Ale tihle příslušníci SA byli opravdu drsní rváči. Po celém širém okolí byli známí svými násilnostmi. A přesto i tenkrát zvládala rodina provoz hotelu bez problémů. Je přece směšné, že kvůli jednomu chlapovi ve vzdáleném Berlíně takhle hodili ručník do ringu a utekli z hotelu.

Rodiče při tomhle svém překotném rozhodnutí mysleli na všechno… jen ne na ni, na svou dceru. Vždyť už přespříští květen bude maturovat a potom, jak byla zatím pevně přesvědčená, nastoupí v hotelu, aby se jej naučila řídit. Jenže pod vedením strýce Paula už to nebude možné. On se strašně blízce přátelí s tím národním socialistou Carlem von Herrhausen, kterému původně její rodiče zakázali přístup do domu. Jenže později se tenhle člověk díky svatbě s tetou Luisou stal dokonce jejím strýcem. Přitom se nezdálo, že by se ti dva měli nějak moc rádi, jako třeba její rodiče. Tohle podivné manželství moc nezmírnilo rozpory v rodině, a tak její mezitím ovdovělý strýc Paul dojížděl do Paláce jen občas, aby navštívil svoje osiřelé děti, které zůstaly po matčině smrti v Lázních Doberan. Další překážkou pro její práci v hotelu u strýce Paula byl jeho nejstarší syn Thomas, který žil sice v internátu, ale v budoucnu bude jistě jezdit častěji do hotelu na návštěvu. Už jen při vzpomínce na toho násilnického, hrubého bratrance jí přeběhl mráz po zádech.

Julie si omotala konec dlouhého blonďatého copu ještě pevněji kolem prstu. Ale co z ní teda bude? Vlastně nezná vůbec nic kromě hotelu. A upřímně řečeno ani si neumí představit zajímavější práci. Je v tomhle úplně po mámě. Během mámina těhotenství jí hodně pomáhala a zastupovala ji při různých povinnostech a uvědomila si, jak je snadné si povídat s hosty a jak zábavné je pomáhat třeba v recepci.

Zamyšleně zírala z okna. Jakou práci by si teď měla tedy najít? Stát se zdravotní sestřičkou, jak o tom vždycky snila teta Johanna, než se jí narodil Gabriel, pro ni nepřipadalo vůbec v úvahu. Je v tom příliš mnoho krve. A herečkou jako teta Luisa? V žádném případě! V duchu se otřásla. Už jen představa, že by musela kvůli roli snášet polibky nějakého cizího muže, jí připadala odporná.

V tu chvíli zastavil autobus před Palácem a přistoupily plavovlasé děti strýce Paula.

„Dobré ráno, Julie,“ pozdravil Martin a zůstal stát bezprostředně vedle dveří. Pravděpodobně byl myšlenkami zase u nějaké partitury. Pro něj vlastně neexistovalo nic kromě hudby. Přesto měla Julie bledého, citlivého chlapce ráda. Naštěstí byl přesným opakem svého neotesaného staršího bratra.

„Ahoj, vy dva,“ odvětila a velkoryse dovolila, aby si Sofie sedla vedle ní na už tak malé místečko na sedadle. „Jaký byl víkend?“

„Nudný,“ vydechla Sofie. „Jak se daří Oskarovi? Už v noci spal?“

Julie se ušklíbla. Svého maličkého bratříčka milovala, ale jeho noční křik jí šel pomalu na nervy: „Bohužel ne.“

„Nemůže se cítit v kolíbce sám?“ dumala Sofie s přehnaně starostlivým výrazem v drobné kulaté tváři.

Julie pokrčila rameny. „Netuším… rozhodně se ale nedá utišit.“

„Chudáček.“

Autobus dorazil na konečnou zastávku v Heiligendammu. Do osazenstva autobusu vjela náhle energie a všichni najednou se hnali ven z autobusu a do tříd. Už bylo krátce před začátkem vyučování a učitelé vždycky reagovali velmi popudlivě, když se někdo z žáků opozdil, i když vlastně nikdo z nich nemohl ovlivnit dochvilnost autobusu.

Vtom jí někdo poklepal na rameno. Julie se překvapeně ohlédla a spatřila úzkou tvář Maxe Langhanse.

„Není to tvoje?“ zeptal se a držel ve zdvižené ruce bílou stuhu do vlasů, která se jí při hektickém úprku do školy nejspíš uvolnila a spadla na zem.

„Ehm… ano. Díky.“ Julie cítila, jak se červená. Tváře jí doslova žhnuly.

Max se tvářil, jako by si toho nevšiml. „Není zač.“

Všechno by bylo dokonalé, kdyby Sofie z ničeho nic nepoznamenala: „Jsi červená jak rajče, Juli.“

Nejraději by sestřenici zaškrtila.

V tu chvíli se odcházející Max ještě jednou obrátil a mile se na ni usmál. Julie sebrala všechnu odvahu a úsměv mu oplatila. V tom okamžiku byl svět zase v pořádku.

Když se krátce nato otevřely dveře a ona se ocitla v hejnu ostatních holek v budově z červených pálených cihel, nejradši by si prozpěvovala radostí.

*

„Dneska máš nějak dobrou náladu,“ nadhodila kamarádka Ava, když si rozzářená Julie sedla vedle ní do lavice k dřevěnému stolu a školní tašku uložila do spodní přihrádky. Ava bydlela nedaleko školy, nad obchodem s oblečením svých rodičů v centru města, a proto netušila nic o tom, co se dělo v autobusu.

„Představ si…,“ spustila Julie a najednou se překvapeně odmlčela. Dneska ráno měli mít dvě hodiny německého jazyka, ale do třídy nevešel jejich němčinář doktor Kröger, ale nenáviděný učitel latiny Beselein. Stejně jako ostatní žákyně, i Julinka se při pohledu na něj bezděčně na místě narovnala.

Všechny žákyně jednohlasně zvolaly: „Dobré ráno, pane Beseleine.“

Oslovený učitel se zadýchaně – učebna byla až ve druhém patře školy – zastavil před černou tabulí a několik vteřin se beze slova, ale očividně podrážděně, rozhlížel po třídě. Julie nechápala, za co by se měla cítit provinile. Všechny její kamarádky ze třídy, ji nevyjímaje, byly přece ve škole na minutu přesně.

Nakonec pan Beselein zavrčel: „Co má být tohle za pozdrav?“

Jeho slova následovalo zmatené ticho.

„Copak nevíte, jak se nyní správně zdraví?“

Dvacet bezradných párů očí se na něj upřelo.

„Vážně? Žádná z vás?“ štěkl agresivně.

Najednou se přihlásila tlustá Greta.

„Ano, slečno Flickstadtová?“

„Asi… ehm… Heil Hitler?“ nadhodila nejistě.

„Ano, přesně!“ Výraz pana Beseleina ztvrdl. „A to si nyní budeme společně nacvičovat. Pravou ruku zdvihnete nahoru a potom z plných plic zvoláte: Heil Hitler!“

Protivit se aktivně pokynům pana Beseleina by se nikdo ve třídě neopovážil. Nakonec… hned vedle tabule stála rákoska na potrestání provinilců. Takže všechny žákyně zdvihly poslušně ruku a vykoktaly nezvyklý pozdrav. I Julie a Ava natáhly paži do výšky, ale aniž by se domluvily, jen pohybovaly rty a nevyslovily nic nahlas.

Pan Beselein, kterému jejich tichý protest očividně neušel, na ně vrhl přísný pohled. Potom přistoupil k jejich lavici a hrozivě se naklonil nad Avu. Julii se rozbušilo srdce rychleji.

„Tak, tak. Zajímavé. Tak tady mladá slečna Cohenová se zdráhá projevit úctu našemu vzácnému Vůdci a říšskému kancléři?“

Ava beze slova zírala před sebe.

„Věřte mi, s tím si záludné židovské elementy, jako jste vy, dlouho nevystačí. Takové vytáčky vám náš Vůdce rychle vyžene z hlavy. Jste ve třídě tak jako tak jenom…“

Julie to už dál nevydržela. Musí nějak odvést učitelovu pozornost. Nemůže už ani vteřinu nechat toho odporného člověka nadávat její kamarádce. Pevným hlasem se proto zeptala: „Promiňte, pane Beseleine… doktor Kröger je nemocný? Odpadají nám tedy dneska hodiny němčiny?“

Nad lavicemi proběhl šepot. Bylo přísně zakázané bez vyzvání oslovovat učitele. Ve škole platila jasná pravidla: sedět rovně, poslouchat s rukama složenýma a držet pusu.

Ale zdálo se, že Juliina otázka vyvedla z míry i pana Beseleina, takže po ní jen překvapeně blýskl pohledem a odpověděl: „Doktor Kröger byl propuštěn, slečno Falkenhaynová. První hodinu ho zastupuji já.“

Potom se jeho pohled opět stočil k Avě. Zdálo se, že ho už ale naštěstí hněv přešel. Nebo si uvědomil svou zodpovědnost učitele. V každém případě se bez dalších slov otočil a ostrým tónem poručil: „Otevřete si sešity. Napíšeme si diktát.“

Za jeho zády stiskla Ava prudce Julii ruku. Ta na ni jen povzbudivě kývla. S potlačeným povzdechem vyndala školní tašku a vytáhla černý sešit. Jak nenáviděla diktáty!

O velké přestávce se Julie s Avou usadily jako vždycky v nejzazším koutě dvora. Sem už tolik nedoléhal křik a hlasy děvčat, které skákaly přes švihadlo nebo se honily po školním dvoře. Běžně si sem chodily sednout, aby si snědly chleba s máslem. Ale dneska neměla žádná z nich na jídlo ani pomyšlení. Procházely se neklidně sem tam zavěšené do sebe a tiše si povídaly.

„Díky,“ zopakovala Ava ještě jednou. Bylo to snad už popáté.

„Prosím tě, už toho děkování nech,“ mávla Julie ostýchavě rukou. „Kdybych měla opravdovou kuráž, tak bych mu řekla, že prostě odmítám zdravit tímhle hloupým pozdravem.“

„Přesto jsi projevila pořádnou odvahu a odvrátilas jeho pozornost, než mi stačil před celou třídou vpálit mnohem horší věci.“

„Kdyby se to dalo tomuhle učiteli nějak oplatit,“ mumlala vztekle Julie. „Vždyť jsi nejlepší ze třídy… nesmí s tebou takhle jednat.“

„To přece nemá nic společného s mými známkami. Pohrdá Židy, stejně jako všichni národní socialisti.“ Avin hlas zněl zasmušile.

Julie si dneska už podruhé vzpomněla na strašlivý výstup loni s Gabrielem a jeho rodiči. I Gabrielův táta Samuel byl napaden jen proto, že v něm ten člověk od SA rozpoznal Žida. Znamená to snad, že se její rodiče zachovali správně, když předali vedení hotelu strýci Paulovi, protože nechtěli mít nic společného se vší tou nacistickou pakáží? Zamyšleně pohlédla na kamarádku. „Ale proč proboha? Co Židé panu Beseleinovi a ostatním národním socialistům udělali?“

„Osobně… nic. Ale,“ Avě se zlomil hlas, „hrozně se bojím, co můžeme čekat od téhle nové vlády. I můj táta si myslí, že to bude odteď jen horší.“

„Ještě horší?“ zarazila se Julie. To bylo poprvé, co s kamarádkou probíraly tohle téma. Jak by mohla nevidět Aviny problémy, když Gabriel s rodiči kvůli podobnému jednání uprchli do ciziny?

„Ten den, kdy byl Hitler jmenován říšským kancléřem, nám někdo položil před dveře obchodu mrtvého racka, s cedulkou Teď jste na řadě vy,“ vyprávěla Ava zachmuřeně. „Kromě toho dostáváme nejméně jednou týdně anony… ale víš co, necháme toho. Pojďme si povídat o něčem jiném. Nechci na to teď myslet. Zvlášť ne, když dneska odpoledne máme ještě odpoledne latinu. Kdoví, co pana Beseleina napadne, aby mě mohl urážet.“

To ovšem nebyla příjemná vyhlídka.

Najednou dostala Julie nápad. „A co kdybysme na poslední dvě hodiny zmizely, jako doktor Kröger?“ pošeptala Avě do ucha.

„Jak to myslíš?“

„Prostě půjdeme za školu,“ prohlásila rázně Julie.

„Ale… jak chceš prostě jen tak projít kolem vrátnice? Jestli nás pan Maschke zahlédne, bude z toho pořádný průšvih,“ namítla Ava skepticky, ale velké tmavé oči jí jiskřily.

„Však už mě něco napadne. V nejhorším prostě vylezeme okýnkem ve sklepě a přelezeme přes plot.“

Kamarádčina tvář se rozjasnila jemným úsměvem. „To bys pro mě udělala?“

„Co je to za otázku! Stojíme přece při sobě v dobrém i zlém.“ Julie se zašklebila. „Škoda, že neuvidíme Beseleinův výraz, až zjistí, že jsme zdrhly.“

„Jestli se nám to podaří,“ podotkla Ava.

„Fortes fortuna adiuvat,“ odcitovala Julinka s přehnaným důrazem a napodobila přitom pravou rukou teatrální gesto pana Beseleina. „Odvážnému štěstí přeje.“

Po úmorně nudných hodinách dějepisu a podobně nezáživné výuce matematiky přišla přestávka, o níž si Ava a Julie sbalily školní tašky, popadly do rukou kabáty a společně zamířily ke dveřím ze třídy.

„Hej, co to vy dvě děláte?“ volala na ně Gretel, která držela v ruce chleba tlustě namazaný máslem a ozdobený salámem, a tváře se jí pohybovaly, jak usilovně žvýkala sousto.

„Ava se necítí dobře. Vedu ji domů,“ zalhala Julie, aniž by třeba i jen zrudla. Koneckonců Gretel není vůbec nic do toho, že se rozhodly poslední dvě hodiny ve škole vynechat.

„To pana Beseleina moc nepotěší,“ zabručela Gretel s plnou pusou. Rozčilením prskala kolem sebe drobky.

„No a, koho by těšilo, kdyby byla nemocná,“ odpověděla pohotově Julie s pokrčením ramen. V duchu by Gretel nejradši nacpala do chřtánu celý chleba.

„Bude to určitě potřeba zapsat do třídní knihy,“ nedala se Gretel, zatímco Julie jemně vystrkala zaraženou Avu ze dveří.

„Na to bohužel asi nemůžeme brát ohled. Zdraví je přednější.“ Julie následovala kamarádku na chodbu.

„A co teď?“ zeptala se Ava a oblékla si kabát.

„Teď počkáme, až pan Beselein zmizí za dveřmi ve třídě, a pak se vydáme na cestu,“ zašeptala Julie a zatáhla Avu do úkrytu za skříň, ve které měl učitel zeměpisu uložené mapy. Ještě dobře, že už byly dveře ostatních tříd zavřené.

V tu chvíli si Julie přiložila varovně ukazováček ke rtům… zaslechla sípavé oddechování a kašlání pana Beseleina na schodech.

O minutu později slyšely, jak jejich spolužačky zdraví učitele hlasitým Heil Hitler!

„Jdeme?“ podívala se Ava na zavřené dveře třídy.

Julinka potřásla hlavou. „Ne, ještě chvíli počkáme.“

A dobře udělaly. Dveře třídy se znovu rozlétly – pan Beselein pravděpodobně vystrčil hlavu na chodbu. Když nikoho neviděl, zase je s rozhořčeným mumláním zabouchl.

„Teď,“ zavelela šeptem Julie, chytila Avu za ruku a táhla ji za sebou ke schodišti.

Po špičkách se kradly schod za schodem dolů, až bez nehody došly do přízemí. Bohužel tu ale okamžitě narazily na překážku: Pan Maschke, válečný invalida, jednonohý vrátný školy, seděl ve své kukani bezprostředně u vchodu do školy, a tím jim bránil v cestě na svobodu.

„Zatraceně,“ zabručela Julie. „Tak to musíme vzít sklepem.“

Pomalu se kradly k nedalekým železným dveřím, za nimiž začínalo příkré schodiště do sklepa. Když Julie zmáčkla kliku a pokusila se dveře otevřít, ozval se kvílivý skřípot, jak se pomalu otáčely ve zrezivělých pantech. Dívky na vteřinu ztuhly hrůzou. Nezaslechl snad pan Maschke podezřelý rámus?

Ale měly štěstí, protože vrátný byl očividně příliš zaujatý hovorem, než aby dával pozor na nečekaný hluk. Centimetr po centimetru otevíraly opatrně dveře a potom vklouzly na neosvětlené schodiště.

Ve sklepě byla tma a zima, ale neodvažovaly se rozsvítit. Hrozilo příliš velké nebezpečí, že by si někdo světla všiml. Když dotápaly na poslední schod, uhodil je do nosu charakteristický pach uloženého uhlí. Julie slyšela, jak se Ava tiše rozkašlala.

„Hned to bude,“ šeptala povzbudivě do skřípavého zvuku, jak drtily botami kousky uhlí. S rukou napřaženou podél stěny Julie cestu spíš cítila, než že by viděla, kam míří. Opatrně překročily opřené nářadí na odklízení sněhu. „Nejlíp, když vylezeme oknem tady vzadu vlevo, to určitě vede do zadního traktu školy,“ uvažovala.

Ava si vzdychla. „A co když bude zavřené?“

„Bez obav, někde už najdeme skulinku. Jak by jinak dostával pan Maschke uhlí do sklepa?“

Dostaly se bez nehody až k oknu – naštěstí každým z úzkých okýnek dopadalo do sklepa trochu světla – a Julie si zhluboka oddechla: Nebylo zamřížované a dalo se s pomocí boční kličky bez problémů dokořán otevřít. „Dobře, že jsme tak štíhlé. Gretel by se tudy rozhodně neprotáhla,“ zasmála se tiše. „Pojď, nastav mi ruce. Půjdu první, a pokud bude vzduch čistý, podáš mi nejdřív tašky a potom tě vytáhnu nahoru. Domluveno?“

Ava přikývla a zkřížila ruce před břichem, takže se Julie mohla opřít nohou, pevně zachytit oběma rukama rámu okna a potom vyškrábat nahoru.

Za chviličku už ležela na břiše v okně a rozhlížela se. Nikoho neviděla, takže se triumfálně vyškrabala ven, obrátila se a natáhla ruce k Avě. Kamarádka byla tak lehoučká, že už za minutu stály obě vedle sebe i se školními taškami… dokázaly to!

Plot kolem školy, sahající do výšky prsou, už pro ně nepředstavoval velkou překážku, a rychle ho překonaly. Krátce nato už se hnaly rychle ulicí, aby se dostaly co nejdřív z dohledu od školy. Bez dechu se zastavily až na další křižovatce.

Rozchechtaná Ava jen vrtěla hlavou. „Víš, že jsi blázen, Julie Falkenhaynová?“

„Copak by sis raději opakovala latinská slovesa nebo poslouchala nadšenou přednášku o našem novém říšském kancléři?“ ušklíbla se Julie.

Kamarádka, které po běhu pořádně zčervenaly bledé tváře, energicky zavrtěla hlavou.

„To určitě! A co podnikneme teď s nečekaně získanou svobodou?“

„Užijeme si ji, dokud trvá,“ zasmála se Ava. „Protože dohra za tenhle náš výlet tak příjemná nebude.“

„Možná by nám táta mohl napsat pro obě omluvenku,“ nadhodila Julie velkoryse. Věděla, že se na otce může spolehnout. Pohrdal fašisticky smýšlejícím učitelem latiny stejně jako ona sama.

„To vůbec není marný nápad. Nejsem si jistá, jak by na tohle zareagovali moji rodiče.“ Ava se hryzla do úzkého rtu a nerozhodně se rozhlédla po ulici. „Kam chceš jít?“

„Do mléčného baru?“ navrhla Julie a zašmátrala v kapse kabátu po mincích.

„Ó ano, horká čokoláda by teď byla vážně to pravé,“ rozzářila se kamarádka a zavěsila se do Julie. Společně pokračovaly v cestě.

„Mimochodem, ještě jsi mi neřekla, proč jsi byla dneska ráno při příchodu do školy tak rozzářená,“ připomněla Ava, zatímco předešly na ulici paní s košíkem plným nákupu.

Julie se ušklíbla. V porovnání s Aviným problémem její radost ze setkání s Maxem Langhansem naprosto bledla. Najednou jí bylo divné kamarádce vykládat o ztracené stužce z copu, kterou jí Max podal.

Ale Ava ji znala dobře. „Že by to mělo něco společného s jistým tmavovlasým klukem z oktávy?“

„Ehm… ano,“ přiznala Julie nejistě. „Ale po téhle události s panem Beseleinem už to nehraje roli. Radši se budeme bavit o něčem jiném…“

„O čem jiném! Tak ven s tím! Tohle mě teda vážně zajímá. Copak dneska krásný Max udělal?“

V několika větách popsala Julie události v autobuse.

„Ha! Neříkala jsem to snad? Líbíš se mu!“ volala Ava radostně, zatímco mířily do mléčného baru.

Julie zrudla. „Vážně si to myslíš?“

„Naprosto vážně,“ potvrdila jí kamarádka a najednou se prudce zastavila. Z nedalekého obchodu s drobným zbožím, který byl těsně vedle mléčného baru, vyšla drobná paní. Avina máma! Zrovna ona!

„Avo! Julie! Copak tu děláte? Nemáte být náhodou ve škole?“ podívala se na ně ostražitě paní Cohenová.

„Mami… Julie a já… teda, my…,“ koktala Ava v rozpacích. Po tváři se jí šířila provinilá červeň.

„Vy jste se opravdu bez dovolení vzdálily ze školy?“ ujišťovala se paní Cohenová.

Ava sklonila hlavu.

Julie věděla, že se kamarádka vždycky snaží být doma hodná. A vlastně to ona ji navedla, aby se flákaly. Rozpačitě si odkašlala. „Paní Cohenová, prosím, omluvte nás… ale dneska jsme vážně nešly na latinu, protože učitel nás nutil, abychom nacvičovaly pozdrav Heil Hitler! A potom…“

Ava jí zmáčkla ruku a Julie zmlkla. Kamarádka očividně nechtěla, aby se její maminka dozvěděla ohavné podrobnosti.

Přesto toho nejspíš řekla dost. Paní Cohenová náhle zbledla.

„Maminko?“ vyhrkla Ava ustaraně.

Jemná drobná dáma se však usmála. „Rozhodně bych vás měla za záškoláctví potrestat… ale za těchto okolností bych to nepřenesla přes srdce. Co byste řekly, kdybych vás pozvala na něco dobrého sem do mléčného baru?“

„To… to by bylo báječné,“ vyhrkla zaskočená Julie a šťouchla do ještě překvapeněji zírající Avy. „Děkujeme mnohokrát, paní Cohenová.“

První ranní svítání proniklo skulinou mezi jen napůl zataženými tmavočervenými sametovými závěsy a nezvyklé jasné světlo probudilo Luisu, která měla vždycky slabý spánek. Unaveně pohlédla na nahého muže vedle sebe. Heinz ležel na břiše a tiše pochrupoval. Zdálo se, že sluneční paprsky rodícího se zimního dne ho vůbec neruší. Tvář měl obrácenou k ní a ona si mohla v klidu prohlédnout jeho důvěrně známé rysy. Bez arogance, kterou většinou vyzařoval, protože si myslel, že takový výraz náleží ke správné filmové star, vypadal mladší. Přesto už se mu začínaly dělat kouty ve vlasech. Stejně jako většina kolegů, byl i Heinz Brabeck v soukromí úplně jiný člověk než na filmovém plátně. Ve filmu hrával většinou veselé bezstarostné šviháky. Měl nesporný komický talent, který velice obdivovala, ale pro velké hrdinské role se podle UFA nehodil. Na to prý je příliš drobný a hubený. Pravděpodobně kvůli tomu se Heinz neustále snažil tvářit mimo roli jako energický lev salonů – vždy elegantně oblečený, se slunečními brýlemi na nose a s pečlivě napomádovanými vlasy. Aby dokázal svou ráznost, neustále jezdil moderními aerodynamickými modely aut, a bohužel často velice rychle. Už několikrát jen o vlásek unikli nehodě a Luisa se mezitím naučila zavírat oči, když po jeho boku projížděla nočními prázdnými ulicemi Berlína. Ke všemu si teď chtěl Heinz ještě udělat pilotní průkaz. Ale na to mu řekla, že rozhodně nehodlá sedat do nějaké létací konzervy od sardinek. Na to ji život ještě nepřestal těšit.

Luisa odhodila peřinu a posadila se, chtěla zajít do koupelny. Bezděčně sebou trhla. V hlavě jí hučelo. Včera večer se hrozně opili! U desáté skleničky šampaňského už přestala množství alkoholu počítat, ale akutní bolest hlavy svědčila o exotických koktejlech, které Heinz ještě krátce před odchodem domů míchal pro ně i pro jejich hostitele. Na jejich pozdější milování se už pamatovala jen stěží, ale oblečení rozházené po ložnici a zmačkaná košile svědčily o velmi vášnivém zakončení dlouhého večera.

Luisa zaťala zuby a potlačila výkřik bolesti. Položila opatrně nejprve jednu a potom druhou bosou nohu na zem a vstala. Ve vzpřímené poloze byl pocit nevolnosti ještě horší. Pomalu se sunula směrem ke koupelně. Když se jí trochu ulevilo, padl jí pohled do zrcadla nad umyvadlem. Bylo zvláštní, že ani teď nevypadala tak dezolátně, jak se cítila. Blond vlasy sice měla hrozně rozcuchané a černé oční stíny rozmazané, ale její pleť působila stále svěže.

Spontánně rozsvítila stropní světlo a podrobila svou tvář důkladnému kritickému zkoumání, přičemž hlavou ale otáčela jen velmi pomalu na jednu a na druhou stranu. To je neuvěřitelné. I pod tímto tvrdým umělým světlem nemá na tváři téměř žádné vrásky. A to v sedmatřiceti letech! Zdá se, že po své zesnulé matce nepodědila jen vysoké lícní kosti a modré oči, ale také její nezničitelně mladistvý vzhled. Což je vzhledem k její profesi štěstí.

S povzdechem zhasla světlo, které bylo na její probdělou nocí unavené oči příliš ostré, a otevřela skříňku, ve které měla uložené nejrůznější léky. Vyndala z tuby dvě tabletky aspirinu a zapila je trochou vody. Potom se bezmocně opřela o okraj umyvadla. Jak jen se mohou vnější vzhled a vnitřní pocity u jedné a téže osoby tak neuvěřitelně lišit? Podle zevnějšku – to věděla ze zkušenosti – působila, jako že se stále těší ze života, je krásná a úspěšná. Filmoví diváci ji zbožňovali a denně jí posílali domů květiny a pralinky. I tisk, který s ní dřív zacházel dost nemilosrdně, ji mezitím začal nazývat „německou Gretou Garbo“ a zbožňoval její lascivní a tajuplné vyzařování. Uvnitř se naproti tomu cítila jako ztroskotanec. Prázdná a vyhořelá. Pouhá skořápka. A to nebylo jen kocovinou po desítkách prázdných nocí.

Občas měla pocit, že už vůbec nemá vlastní osobnost s tužbami a sny. Jako by se její charakter – pod tlakem nutnosti působit vždy dokonale a šarmantně – rozplynul ve vzduchu, jako by fungovala už jen jako lidská loutka, za jejíž provázky tahají cizí lidé. Těch, kteří ji komandovali a řídili, kteří s ní manipulovali, bylo bohužel hodně: Její manžel Carl k nim patřil zcela jistě, kromě toho to byli různí režiséři, a stejně tak rodina, která si nevšimla, jak strašně ji život za nablýskanou fasádou zmáhá a vyčerpává.

Většinou skrývala vnitřní prázdnotu a jako by její filmové role – poté, co zhasnou světla kamer – pokračovaly i v soukromém životě. Právě hrála v komedii Eiskalte Liebe, Mrazivá láska, smyslově rezervovanou, odmítavou divu, která se proti svému plánu zamiluje do kamaráda z mládí. Považuje ho za ztroskotanou existenci, ale nakonec se ukáže, že je to milionář. Krásná role. Heinz, který v tomhle filmu hraje, jako by se pro tuhle roli narodil. Pravděpodobně ho na ní přitahuje erotická nedostupnost její postavy. Ale ve dnech, jako je tento, jí připadalo velmi těžké kopírovat v životě náladové chování Marlene von Bernstein.

Zatímco otevřela dózu s odličovacím krémem a použila velkorysou dávku bílého krému na tvář, přemýšlela o naivní dívce, kterou kdysi bývala. Jako nejmladší dítě ji vlastně nikdo v rodině nebral vážně. Dokonce i o její lásce k Robertovi, bývalému vrchnímu číšníkovi v Paláci Heiligendamm, rodiče i sourozenci pochybovali.

Nikdo nechápal, jak strašlivě se cítila po odhalení, že je Robert ve skutečnosti homosexuální přítel jejího bratra Paula. Jen proto se jako velmi mladá ve snaze uniknout provdala za Joa, mladého amerického hotelového hosta. Ale i tenhle odvážný krok dopadl neslavně. Joe, který se chtěl prosadit mezi členy zámožné podnikatelské rodiny, byl neustále na cestách, takže Luisa po pár letech osamění dosáhla rozvodu a vrátila se do vlasti. V Lázních Doberan se jí ale nevedlo o mnoho lépe, protože tamní společnost ji jako rozvedenou ženu ze svého středu vyloučila. Nakonec se zcela náhodně dostala k práci na natáčení, takže i její kariéra filmové herečky začala hlavně proto, aby se zachránila z osamělého, bezútěšného života maloměsta.

Luisa vzala žínku a navlhčila ji. Několika nacvičenými pohyby otřela z tváře silnou vrstvu odličovacího krému. Nakonec použila na očištěnou pleť rozjasňovací esenci. Náhle vypadala při pohledu do zrcadla velmi zranitelně.

Sklopila oči. Už nedokázala dál snášet pohled na svůj odraz. Do očí jí vyhrkly slzy. V podstatě stále jen touží po lásce a romantice. Touží mít řádného muže, který by ji skutečně miloval. Na tomto poli naprosto selhala. Po fiasku s Robertem a Joem doufala v manželství s Willym Frischem, svým hereckým kolegou. Ale jeho zamilování velmi rychle vyprchalo, jako když zhasne plamen svíčky. Po krátké aférce ji prostě nechal. Nakonec Luisa došla k přesvědčení, že už navždy ztratila naději na šťastné manželství: Žádný slušný muž by nechtěl za ženu nebo partnerku rozvedenou ženu, která má navíc tak lehkomyslné zaměstnání, a dalšímu přelétavému kolegovi už důvěru věnovat nehodlala. Hlavně proto nakonec udělala tu úplně největší chybu svého života a provdala se za Carla von Herrhausen.

„Luiso?“ Heinzův hlas zněl z ložnice velice rozespale.

„Ano?“ zašvitořila a snažila se o rozmarný tón, který používala vlastně jen jako Marlene ze scénáře. Nakonec se přece její milenec chtěl s touto ženou vyspat, tak by se vedle ní měl i probudit.

„Tady v posteli je hrozně prázdno,“ stěžoval si Heinz. „Chybíš mi.“

„Opravdu?“ protáhla. „Bohužel budeš muset ještě chvilku vydržet.“ Jako Luisa by k němu okamžitě přispěchala a vrhla se mu do náruče. I přes bodavou bolest hlavy a trvalý pocit nevolnosti. Ale Marlen by tohle nikdy neudělala. Ta si s muži velmi ráda pohrává.

Luisa sáhla po hřebenu a začala si naprosto klidně rozčesávat zacuchané vlasy. Ze začátku její manželství s Carlem dokonce dávalo smysl. Bratrův homosexuální milenec byl v té době obžalovaný podle paragrafu 175 a ona cítila jistou romantiku v tom, že ho zachrání před vězením. Kromě toho jako vdaná žena byla chráněná před obtěžováním režisérů a producentů. Bydlela v polovině Carlova velkoryse řešeného bytu a měla v něm velmi pohledného a spolehlivého průvodce na filmové premiéry a další oficiální příležitosti. Někoho, kdo jí poskytne oporu, aniž by vyžadoval cokoli intimního nebo ji omezoval v kariéře. Přinejmenším teoreticky to takhle mělo vypadat.

V praxi to ale bohužel dopadalo jinak: Už krátce po svatbě trpěla odcizením s částí rodiny, která Carla odmítala kvůli jeho národně socialistickým postojům. Navíc se musela příliš často účastnit jako hostitelka jeho večírků, na kterých bývali občas skutečně podivní lidé. Zvlášť odporní jí byli příslušníci SA, známí svými brutálnímu zákroky vůči politickým protivníkům a Židům.

Carl se navíc ukázal jako nesmírně dominantní člověk, který od ní očekával, že se přizpůsobí maloměšťáckému obrazu ideální ženy, jak jej malovala jeho partaj. K blahu „lidstva“ měly ženy povinnost být zdatnými matkami. Ale tohle přání mu nemohla jako vytížená a hodně žádaná herečka vyplnit. A jak by mu mohla rodit děti, když sdílí postel nikoli s ní, ale s jejím bratrem? Doufal snad Carl, že se nechá obtěžkat od Heinze? Proti jejím decentně skrývaným aférkám se rozhodně nestavěl.

Luisa vyšla z koupelny a zamířila do šatny vedle, kde měla svůj toaletní stolek. Tlak v hlavě pomalu ustupoval. Zdálo se, že prášky zabraly. Vyklouzla z pomačkané noční košile a nechala ji bez povšimnutí sklouznout na zem. O tu se postará paní Müllerová, Carlova hospodyně. Byla přímo vzorem diskrétnosti, za což ji Carl také náležitě bohatě platil, aby nikde nevyzradila podivné domácí uspořádání.

Luisa si vzala ze šuplíku nové negližé, takové voňavé nadýchané nic z hedvábí, a vklouzla do něj. Nakonec se usadila na nízké stoličce a začala si nanášet rafinovaný make-up. Myšlenky se jí opět stočily k rodině. Starší sestry zvládají život mnohem lépe než ona. Obě se provdaly za lásku svého života a byly se svými manželi šťastné, i když se ani s nimi život příliš nemazlil. Zvlášť Elisabeth, která dřív platila mezi sestrami Kuhlmannovými za ošklivé káčátko, si ve svém Juliovi vytáhla hlavní životní výhru. Nebyl jen velice zámožný a pohledný, ale byl jí i pevnou a milující oporou v bouřlivých časech. Ačkoli se Luisa statečně pokoušela nezávidět, když čas od času trávila chvíle se sestřinou rodinou a zažívala teplo jejich domova a vroucí náklonnost, pokaždé si uvědomovala, že její vlastní manželství je jen strašlivá fraška, prolhaná napodobenina pravého štěstí.

Štěteček, který právě držela v ruce, ztuhl ve vzduchu. Proč jen byla se svým životem tak málo spokojená? Proč jen si myslela, že si nezaslouží opravdové štěstí jako sestry? Ještě nikdy se jí před očima neobjevila zřetelněji patová situace, ve které se ocitla. Přitom neměla vlastně vůbec ráda Carla, který se k ní dokázal chovat velice pohrdavě a autoritativně. K čemu by měla tohle manželství dál udržovat? Jen proto, že má strach ze ztráty zajištěného domova? Není to ubohý důvod?

Luisa opatrně nanesla červeň na tváře. Miluje ji Heinz doopravdy? Občas měla pocit, že je to jen zdání. V každém případě vypadal v manželství stejně nešťastný jako ona sama. Žil ve staromládeneckém bytě v Berlíně, zatímco jeho žena zůstávala v Mnichově. Nenaznačoval snad někdy, že by se také rád z manželství dostal? Dalo by se s ním domluvit na pomoci s rozvodem?

V tu chvíli se otevřely dveře šatny. V rámu dveří se objevil její milenec, oblečený jen v pyžamových kalhotách.

„Tak tady jsi, krásko moje.“

Luisa se pokusila potlačit úsměv, ale nepodařilo se jí to. Pobaveně odvětila: „Jak bystrý poznatek.“

V zrcadle sledovala, jak se k ní Heinz krade zezadu, a varovně zdvihla ruku: „Ještě nejsem hotová. Budeš se…“

V tu chvíli ji Heinz nešikovně vytáhl ze židle a sevřel v náručí. „Strašně po tobě toužím, moje nejmilejší,“ zašeptal jí do ucha.

Luisa se s úsměvem pokusila osvobodit. „Ale opravné práce ještě neskončily.“

„Řečičky, pro mě jsi stejně nejkrásnější žena na světě – jedno, kolik jsi toho v noci naspala.“ Bleskurychle jí dal ruku pod kolena, zdvihl ji do výšky a prudce si ji nadhodil na rameno. Jako obyčejný pytel brambor!

„Heinzi! Co to má znamenat!“ zaječela a pokusila se pevně přidržet vyhrnuté negližé, aby neměla odhalené pozadí. Vnitřně se přesto bavila: Třeba by z vášnivé milostné aférky ještě mohla být velká, pravá láska.

„Srdečně vítejte v Paláci Heiligendamm! Mé jméno je Kuhlmann a jako generální ředitel hotelu mám radost, že vás mohu přivítat jménem celého zdejšího osazenstva v Lázních Doberan.“

Přátelským gestem pokynul Paul dvanáctihlavé skupince hostů, kteří rychle zamířili k recepčnímu pultu. „Pokud byste byli tak laskaví, mohli byste se prosím na moment posadit?“ Svojí jedinou rukou – o druhou přišel před lety kvůli zranění ve válce, kdy mu byla část pod loktem amputovaná – ukázal na černou a bílou kůží potažená křesla, stojící vpravo od nich. „Chceme vám nabídnout malé občerstvení, zatímco se vám postaráme o všechny potřebné náležitosti. Nakonec vás zdejší poslíčci odvedou do vašich apartmá, kde již na vás budou čekat zavazadla.“

Zatímco většina hostů následovala jeho pokyny a usadila se, starší dáma v kožichu se hádavě ozvala. „Toto občerstvení je ale v rámci celkové paušální ceny za zdejší dovolenou, předpokládám? Nerada bych, aby mě na konci pobytu čekalo ošklivé překvapení.“

„Ale milostivá paní… samozřejmě,“ odvětil Paul mírně a zdvořile jí nabídl židli. „Všechny platby uvnitř hotelu jsou započteny do celkové sumy. Pouze lázeňské výkony a další externí požitky si musíte platit zvlášť sami.“

Dáma se se spokojeným pokývnutím usadila v křesle. „Je dobré mít předem jasno.“

To bylo potřetí za tento týden, kdy přijela do Paláce skupina paušálně platících hostů. Paul už pomalu získával cvik v tom, jak udržet hosty na uzdě a zabránit divokému nájezdu k recepčnímu pultu, kdy se hosté snažili získat jako první přístup do zarezervovaného pokoje. Netrpělivost hostů se dala podle jeho zkušenosti nejlépe zmírnit podáváním alkoholického nápoje. Přes tato nouzová opatření mohl s úlevou konstatovat, že i nynější příchozí působí důstojně a – alespoň podle oblečení a chování – nedají se odlišit od ostatních hostů, kteří se rozhodli k pobytu individuálně.

Ostražitě sledoval, jak skupinka číšníků plní svoji úlohu a nabízí všem hostům sklenku šampaňského. Zároveň se snažil si představit, jakým dojmem působí na příchozí hotel, který jeho sestra po válce od základů přebudovala. Velkorysé architektuře a vkusnému interiéru Paláce by se mohlo sotva co vytknout. Naopak, zvláště z foyer vyzařovala zcela nesporná elegance. Každý detail svědčil o skutečném luxusu, nikoli o pouhém nádechu snahy ošálit příchozí zdánlivým leskem nebo flitry.

Zatímco „paušáloví“ hosté zvolna upíjeli šampaňské, přizpůsobovali bezděčně své chování tomuto vybranému prostředí. Očividně s uznáním vnímali drahý nábytek i další doplňky: nízké stolky potažené exotickou hadí kůží. Lampy, které kolem sebe šířily jemné hřejivé světlo a třpytily se stříbřitým chromováním, zvýrazněným safírově modrými a smaragdově zelenými koberci. A do vysokého lesku vyleštěný mahagon recepčního pultu a elegantní livrej šéfa recepce za ním – to vše bylo skvělou pastvou pro oči.

V tom všem ale byla skrytá malá kapka hořkosti: Tento i za hranicemi okresu proslavený hotel Palác Heiligendamm, jehož název vymyslel Paulův dávno zesnulý otec, nestál ve skutečnosti v Heiligendammu u moře, ale o šest kilometrů dál, v městečku Lázně Doberan. Stálí hosté to zdá se podniku nezazlívali. A noví, paušální hosté, byli možná příliš okouzlení nezvyklou nádhernou, než aby si na to stěžovali. V každém případě se ještě žádný z nich o tomto rozporu nezmínil. Nebo se o tom už v těchto společenských kruzích prostě dávno vědělo?

Rozhodně se zdálo, že jeho koncept řízení hotelu funguje: Paušální cesty, které zavedl za spolupráce s vybranými berlínskými cestovními kancelářemi, byly v Německu absolutní novinkou a byly dobře přijaty lidmi toužícími po příjemném prázdninovém pobytu. Získali v jeho rámci několik zvýhodněných balíčků: cestu, pobyt a plně hrazenou péči v Paláci. To představovalo výhodu jak pro hosty, kteří by si mnohé z toho individuálně nemohli dopřát, tak i pro hotel, který se díky tomu mohl spolehnout na zajištěnou částku, a přitom se těšit i na vyšší obsazenost. Už nyní měl Palác obsazeno mnohem víc pokojů, než tomu bylo v poslední době pod vedením jeho sestry. A to byl jen začátek. Pokud se tento formát cestování po Německu rozšíří nebo se dokonce prosadí mezinárodně, bude možné budovu hotelu rozšířit. Tato myšlenka ho naplnila hrdostí.

Ve svých téměř pětačtyřiceti letech se cítil konečně pracovně úspěšný. A bůhví, že tomu tak vždycky nebývalo. Jako mladý muž, který byl otcem donucen se stát mladším ředitelem hotelu, se zrovna úspěšně v práci nepředvedl. V podstatě se v tomto období života zajímal jen a pouze o svou milovanou hudbu. V jednání s hosty byl příliš ostýchavý a neobratný a sám se tomu velice bránil. Tenkrát tu ovšem zářila Elisabeth se svým vrozeným nadáním pro hoteliérství, zatímco jemu byly svěřovány v podstatě nedůležité úkoly. Nyní byl ale již několik týdnů jediným obchodním vedoucím v hotelu a ani jeho sestra mu nesměla při práci koukat pod prsty.

V tu chvíli se k němu nenápadně přitočil jeden z poslíčků: „Pane Kuhlmanne, máte hovor.“

„V kanceláři?“ optal se Paul a ujistil se ještě naposledy pohledem na hosty, že všechno probíhá správně a že šéf recepce s kolegou mají všechno pod kontrolou.

Poslíček úslužně přikývl.

„Děkuji.“ Paul se rychlým krokem vydal do kanceláře, kterou si nechal přestavět podle svého vkusu. Místo přísně funkčního zařízení, kterému dávala přednost jeho sestra, vyzařoval nyní prostor také jistou útulnost. Sotva se usadil za velkým impozantním psacím stolem, už si nechal z centrály přepojit hovor.

„Kuhlmann,“ ohlásil se.

„To jsem já!“ ozvalo se ze sluchátka.

„Carle! To je krásné, že zase voláš. Přijedeš tenhle týden do Lázní Doberan?“

Vztah s jeho dlouholetým partnerem Carlem von Herrhausen určitě nebyl bezkonfliktní. Přesto… pokaždé, když uslyšel jeho hluboký zvučný hlas, rozbušilo se Paulovi srdce radostí. Nebylo běžné, aby spolu v Německu žili dva muži v naplněném partnerství. Vždyť tu stále ještě byla láska mezi stejnopohlavními páry trestná.

Carl si na druhém konci telefonní linky odkašlal. „Bohužel ne. Máme důležité jednání, a navíc mi to nevyjde ani příští víkend. Proto ti chci navrhnout, jestli bys za mnou nepřijel ty do Berlína.“

Paul mlčel. Věděl, že Carl je hodně zaneprázdněný a k jeho práci pro Josepha Goebbelse patří i časté cesty po celé zemi. Přesto ale trval na tom, aby Carl splnil svůj slib a přinejmenším každý druhý týden za ním přijel do Paláce. Vždyť i on nyní plní důležitý úkol a vede hotel, není tedy pouhým nevýznamným zaměstnancem strany jako dřív.

„Paule?“ Carlův hlas zněl něžně.

„Vlastně jsem doufal, že se tady…“

„Paule, prosím… víš přece, že od převzetí moci naší stranou tu mám neskutečně moc práce. Myslel jsem, že je to i tvůj cíl, aby se Adolf Hitler ujal co možná nejpevněji vedení země, aby vytáhl konečně tu káru z bahna neúspěchu.“

Na to ovšem nedokázal Paul najít rychle odpověď. Skutečně dosud věřil, že Německo potřebuje pevnou a stabilní vládu, aby překonalo dramaticky vysokou nezaměstnanost, která nyní v zemi panovala. A přece si už od nedávna nebyl úplně jistý, jestli je vláda NSDAP tím správným řešením těžkých problémů Německa. Jak by to mohla zvládnout strana, která nemá pod kontrolou ani vlastní bojovou organizaci? Alespoň on sám si nedokázal představit, že by byly brutální akce oddílů SA špičkami strany schvalovány.

„Momentálně to prostě nejde jinak. Prosím, přijeď o víkendu do Berlína!“

Paul sám sebe napomenul. Hotel pravděpodobně jeden víkend přežije i bez jeho přítomnosti. Nebo požádá Julia, aby dohlédl na fungování podniku. „No dobře, souhlasím. Ale potom zase přijedeš ty za mnou, ano?“

„Určitě,“ ujistil ho Carl se slyšitelnou úlevou. „Promiň prosím, ale musím si pospíšit. Ozvu se ti zase zítra.“

„Aho…,“ chtěl se rozloučit Paul, ale jeho milenec už mezitím rychle přerušil spojení.

Paul zíral na náhle zbytečné sluchátko telefonu v ruce a potom je zamyšleně zavěsil. Měl za sebou těžké období, a to nejen pracovně. I v soukromí už schytal pár drsných osudových ran. Třeba když se musel vyrovnat s tím, že jeho první velká láska Robert padl ve válce. V tu chvíli se z důvodů, které mu už dneska připadaly nepochopitelné, oženil se zdravotní sestřičkou Helenou, a dokonce s ní zplodil tři děti. Ačkoli ho manželství uchránilo před pronásledováním, vnitřně ho zároveň ničilo. Teprve vztah s Carlem mu dal sílu, aby se vymanil z tohoto vězení. Přesto se cítil zároveň provinile, protože Helena nedokázala přijmout konec jejich manželství a o něco později – v jedné zkratovité chvíli – spáchala sebevraždu. Tohle všechno mu zasadilo těžké rány, ale časem je většinou překonal: Měl tři skvělé děti, jimž se snažil být spolehlivým a láskyplným otcem, a stálého partnera.

Přestože Carl občas prosazoval své zájmy skutečně neomaleně a drsně, Paul ho miloval. Možná se tak Carl chová proto, že si ještě úplně nezvykl na změnu poměru sil mezi nimi. Dřív totiž býval v každém ohledu silnější a udával v jejich vztahu tón. Jenže mezitím se Paul – jako novopečený ředitel i spolumajitel hotelu – snažil zdůrazňovat i svá práva. Necítí se třeba Carl trochu zanedbávaný? Nebo má prostě vážně jen pracovně hodně napilno?

„Pane Kuhlmanne?“ Šéf recepce zaklepal na zavřené dveře.

„Pojďte dál.“

Pan Moltke strčil hlavu do dveří. „Jeden z hostů prý údajně zapomněl své cestovní doklady v Berlíně. Máme mu přesto přidělit pokoj?“

Paul vstal. „A je jeho jméno na seznamu, který nám předala cestovní kancelář?“

„Nejsem si jist, že jsme dostali definitivní seznam hostů. Ve svých podkladech mám jen předběžný přehled.“

„V pořádku. Rychle zatelefonuji do cestovní kanceláře. Snad bychom do té doby mohli hostu nabídnout další občerstvení.“

Pan Moltke přikývl. „Dobře. Udělám to.“ S úlevou se otočil a zavřel za sebou dveře.

Když Paul sahal po sluchátku, zamračil se. Škoda, že pan Schulze, bývalý vedoucí recepce, dal výpověď. Paul stále nebyl příliš přesvědčený o kvalitách pana Moltkeho.

Luisa seděla po náročném natáčecím dni ve své šatně a čekala na Heinze, se kterým byla domluvená, že ji vyzvedne, aby si společně zašli na večeři. Bohužel se zdálo, že má zpoždění. Byli spolu domluveni na srazu už před čtyřiceti minutami.

„Ty jsi ještě tady?“ Klaus Jensen, představitel hlavní mužské role ve filmu, strčil hlavu do dveří.

„Ano, očividně jsem zůstala na ocet,“ odvětila Luisa a snažila se zakrýt své zklamání úsměvem.

„To mě mrzí. Po dnešku bys sis skutečně zasloužila trochu povzbuzení.“ Klaus protáhl svou statnou vysokou postavu dveřmi do šatny a přisedl si k ní.

Luisa s údivem hleděla do ustarané tváře. „Ach, ty myslíš kritiku našeho úžasného pana režiséra?“

Klaus rozpačitě přikývl.

Usmála se. „Je pro mě záhadou, proč si zkušený režisér myslí, že zrovna kritika hercům pomůže k lepším výkonům. Přitom přesně opak je pravdou. Jen chvála a povzbuzení nás přece dovede k tomu, abychom plně rozvinuli svoje talenty.“

„Protože my herci vždycky toužíme po obdivu publika?“

Luisa potřásla hlavou. „Ne, protože každý člověk rozkvete chválou.“

„V tom máš jistě pravdu,“ pokývl Klaus hlavou po chvíli přemýšlení nad jejími slovy. „Mimochodem… jdu s několika přáteli dneska do Paláce sportu. Náš nový říšský kancléř tam bude mít projev. Kdyby se ti chtělo jít s námi – mám ještě jeden lístek volný.“

„Adolf Hitler?“ opáčila Luisa znuděně. Politika ji nezajímala. A kromě toho jí Carlovi národně socialističtí spolubojovníci připadali provinciální a omezení. Nudní a nezajímaví. Přesně to platilo i pro toho Hitlera, se kterým se letmo seznámila po jeho zvolení říšským kancléřem. Jako Carlova manželka byla pozvána jeho nadřízeným Josephem Goebbelsem.

„Ano, přesně,“ přitakal Klaus. „Chtěl bych ho konečně jednou vidět i osobně. Prý je to neuvěřitelně nadaný řečník.“

„Hm, já nevím…“ Luisa pohlédla na malé náramkové hodinky, které jí Heinz před několika měsíci daroval. Teď už má ale víc než hodinové zpoždění! Copak si vážně myslí, že je taková hlupačka, že na něj bude tak dlouho čekat?

Kolega si odkašlal. „Musíme co nejdřív vyrazit, jinak to nejspíš nestiheme včas.“

Luisa energicky popadla kabelku. „Díky za nabídku, Klausi, Půjdu s tebou moc ráda.“ Tak dostane Heinz pořádnou lekci: Není možné ji beztrestně zanedbávat. A místo aby šla domů a tam čekala na jeho zavolání, půjde si poslechnout ten proslov. Je jedno, že jsou Hitlerovy proslovy nudné. Všechno je lepší než sedět doma a civět na telefon…

*

Palác sportu byl zaplněný do posledního místečka a oni se museli prodírat mezi ostatními diváky ke svým místům. Několik lidí Luisu poznalo, ačkoli se snažila nerozhlížet, zírala upřeně na podlahu a asymetrický klobouk si stáhla hluboko do tváře. Přesto kolem sebe slyšela staré známé hučení: „Hele, není to…“ Ale dneska jí přálo štěstí. Joseph Goebbels, který měl vystoupit jako předřečník, se zrovna v té chvíli chopil mikrofonu a přitáhl pozornost přítomných na sebe. Navíc jí Klaus a jeho přátelé nechali místo uprostřed, takže neseděla přímo vedle zvědavých cizích lidí. Přesto se ptala, jestli nebyla chyba přijmout tak exponované místo. A to všechno jen kvůli Heinzovi, který se pravděpodobně zdržel z absolutně omluvitelného důvodu. Proč jen musí jednat tak bez rozmyslu a impulzivně? Už se kvůli tomu tolikrát dostala do problémů.

Zatímco se Klaus a zbytek publika soustředili na Goebbelsův bouřlivý projev, Luisa se rozhlížela kolem sebe po sále, vyzdobeném prapory s hákovými kříži a hesly jako Pro národ, proti internacionalistům. Že by Heinz tak dlouho pracoval? Znala to z vlastního natáčení… občas některé scény trvaly celou věčnost!

Najednou se otevřely dveře do sálu a za zvuků německých písní vpochodovali muži s vlajkami a standardami. Taková maškaráda! Užaslé publikum natahovalo krky, aby nic nepropáslo. Celé to vypadá jako druhořadé divadýlko, táhlo Luise hlavou. Diváky neměl ovlivňovat jen obsah projevu, ale především atmosféra, celé prostředí je mělo vtáhnout do děje. Dost pochybná šaškárna, pomyslela si. Ačkoli hlavní aktér, Adolf Hitler, ještě ani nestál na pódiu, diváci se už nechávali strhnout k výkřikům Německo, probuď se a Heil Hitler. Luisa se bezděčně sama sebe ptala, co by na to řekl Heinz. Pravděpodobně se jí už dávno snaží dovolat, aby se omluvil. A ona, místo aby mu ležela v náručí, tady sedí uprostřed tohoto ďábelského kotle!

Když Goebbels konečně s podstatným zpožděním uvedl hlavního řečníka večera, Hitlera, Luisa by nejraději zmizela domů. V první řadě proto, aby zjistila, jestli na ni už Heinz čeká. A v druhé také proto, že mocní muži na pódiu byli ve svém šosáctví tak zoufale neatraktivní, ano, dokonce svým způsobem působili směšně. Občas, když Carl básnil o árijské rase, kterou toužila ta jeho strana vychovávat, se musela doslova a do písmene držet, aby se nahlas nerozesmála. Nový říšský kancléř a jeho spolupracovník byli oba tmavovlasí, spíš malí, a svému tolik vychvalovanému nordickému ideálu vzdálení jako špaček labuti.

Zatímco Hitler čekal, až se sál uklidní, stále si neklidně rovnal svoje poznámky a popotahoval se za oblečení. Je jeho nervozita předstíraná? Vychytralý tah, aby strhl publikum na svou stranu? Carl přece neustále zdůrazňoval, jaký je Hitler vynikající řečník. Náhle se v Luise probudil zájem.

„Němečtí soukmenovci a soukmenovkyně!“ začal říšský kancléř, který stále jako by se necítil ve své kůži. Hlas mu zněl váhavě, při řeči se zakoktával. Luisa by mu klidně doporučila dechová cvičení, která absolvovala, pokud by měl s vystupováním dál problémy.

„Dne 30. ledna tohoto roku byla ustanovena nová národní vláda. Vstoupil jsem do ní já a se mnou nacionálně socialistické hnutí. Věřím, že nyní bude dosaženo podmínek, za které jsme v uplynulém roce bojovali.“ Levou ruku si v touze po opoře zahákl za pásek.

Luisa v duchu jen vrtěla hlavou. Před tak velkým vystoupením by si měl přece pořádně nastudovat gestikulaci. Pohlédla vlevo a potom vpravo a s údivem zaznamenala, že Klaus a jeho přátelé řeč uchváceně sledují. Copak se jim Hitlerovy nesoustředěné pohyby nezdají divné? Neuvědomují si jeho skřípavý hlas? Stejně jako ostatní diváci se i oni nechali strhnout divadýlkem, které předcházelo samotné Hitlerovo vystoupení, že nyní s téměř posvátnou úctou sledují proslov, aniž by dokázali rozpoznat jeho amatérismus?

„A tak, jak toto hnutí dnes převzalo správu Německé říše, tak jsme odhodlaní znovu oživit tuto říši v její bývalé slávě a velikosti a v tomto úkolu nás nic nezastaví!“ burácel říšský kancléř.

Propukl extatický potlesk. „Bravo!“ křičeli lidé. „Bravo!“ ječel i Klaus a jeho přátelé.

Zdálo se, že vyvolaný potlesk dělá Hitlerovi dobře. Jeho řeč byla zjevně plynulejší a dokázal pobízet přítomné diváky k dalším a dalším bouřlivým projevům nadšení. Ale z čeho jsou vlastně všichni v sále tak bez sebe? Vždyť jsou to jen prázdné fráze, které ten člověk dokola opakuje. Patetické žvásty. V politice se vůbec nevyznala… ale proč nemluví o své politické strategii, proč neřekne, jak zvládne nezaměstnanost a jak zemi vyvede z krize?

Luisa se snažila soustředit na projev. Ale v konkrétní výpovědi doufala marně. Přednáška připomínala svou kvalitou spíš náboženské blouznění. Pochmurné, potom stále extatičtější a silnější, s využitím až brutálních jazykových prostředků. Kdyby ten člověk hrál roli politika, byl by úžasný. Ale takhle u něj postrádala vážnost, kterou by se měl podle jejího názoru vyznačovat opravdový vůdce země.

„… společně vytvořená, s námahou vybojovaná, hořce vydobytá nová Německá říše! Její velikost a čest a síla a velkolepost a spravedlnost! Amen!“ skončil Hitler svůj projev.

Vážně řekl teď nakonec Amen? Luisa měla pocit, že sotva věří vlastnímu sluchu. Vždyť nejsou na bohoslužbě! Pokusila se najít podporu pro své pohoršení nad takovým opomenutím a pohlédla na Klause, ale ten v tu chvíli vyskočil na nohy a s jásavým voláním Heil Hitler! se přidal k ostatnímu publiku.

Když se konečně vydali na cestu domů, bylo už hodně pozdě. Přesto se Luisa pokusila ve chvíli, kdy seděli s Klausem sami v autě, otevřít kolegovi oči odkazem na obsahovou prázdnotu „kázání“.

„Tobě se ta Hitlerova řeč líbila?“ nadhodila opatrně.

„Ale samozřejmě,“ potvrdil její filmový partner s důrazem, zatímco řídil vůz ulicemi Berlína.

„A co se ti na něm líbí? Jeho volební program?“ pokusila se ještě jednou.

Klaus se k ní rychle obrátil. „Tady přece nejde o konkrétní politické téma. Jde o to, že konečně máme v čele země silného muže. V parlamentu sedí přece jen samí neužiteční tlučhubové! Co pro nás udělali za ty roky, co máme po válce demokracii?“

Luisiny dojmy z projevu v Paláci sportu se začaly povážlivě otřásat. Carl tvrdil nakonec totéž, zatímco zároveň s tím poukazoval na to, že ona jako žena tomu samozřejmě nemůže rozumět. Možná má pravdu. Přesto ale měla pocit, že…

„Říšský kancléř ztělesňuje obdivuhodnou sílu a rozhodnost. Dokáže strhnout masy lidí a tím způsobem dokáže prosadit nové věci. Přesně to tahle země potřebuje,“ přerušil Klaus její myšlenky. „Už žádné další intelektuální řeči o reformách, které se nakonec nikdy neuskuteční.“

Luisa už mlčela. Je opravdu Hitler mužem, který může přivést Německo k nové velikosti? Vždyť ten člověk v paláci dneska sliboval naději na lepší zítřek.

V tu chvíli zastavil Klaus před jejím bytem a Luisina pozornost se zaměřila na červený vůz před vchodem. Heinz! Určitě na ni už hodiny čeká. Náhle se jí srdce radostně rozbušilo. Když se Klaus chystal, že jí otevře dvířka, sama je rychle rozrazila: „To je v pořádku, nemusíš mě doprovázet. Mnohokrát děkuji za zajímavý večer! Uvidíme se zítra v ateliérech.“

Překvapeně zůstal sedět na sedadle. „Ehm… ano, jistě. Rádo se stalo. Tak zítra.“

Luisa mu krátce zamávala a čekala, až odjede. Potom už se nezdržovala a spěchala k červenému vozu.

Heinz seděl uvolněně v autě a kouřil. „Koukám, že sis našla za mě rychle náhradu. A to jen kvůli malému zpoždění.“

Tentokrát ale neměla vůbec náladu, aby hrála roli chladné Marlene. S úsměvem odpověděla: „Nikdy! Naopak, strašlivě jsi mi celý večer chyběl.“

„Dobře,“ odvětil a típl cigaretu. „Tak to jsme na tom oba podobně. Neměl by se nám z toho stát zvyk.“ S drzým úšklebkem vystoupil a krátce nato už spolu vešli do domu. Luisa byla ráda – a to nikoli poprvé – že má do své části bytu zajištěný oddělený vchod.

Bylo to k zbláznění. V Paláci právě servírovali večeře. Pro hosty platící si paušálně služby se podávalo – přesně jak bylo uvedeno v podkladech cestovní kanceláře – standartní menu, zatímco ostatní hosté si mohli vybírat různé pokrmy a chody z jídelního lístku. Okolnost, která vyvolala v uplynulém týdnu několikrát nesouhlas a rozmrzelost. Paul musel v tomto ohledu vícekrát usmiřovat rozezlené dámy a pány. Ale dnes by měl jeho úlohu převzít Julius. On sám seděl nyní v Carlově berlínském bytě – a to úplně osamocený! Víkend rozhodně neproběhl tak, jak doufal: Bezprostředně po jeho příjezdu mu Carl sdělil, že doktor Goebbels přerušil na tři dny volební kampaň pro nadcházející volby do říšské rady a místo toho svolal strategickou poradu, které se Carl rovněž musí zúčastnit. Prý je mu to moc líto, ale určitě se jim přes stále vzácnější volno podaří strávit nějaký čas společně.

Ale až na společnou večeři a krátký čas v noci Paul nestrávil víkend se svým milým. Carl dnes ráno po snídani zmizel a vrátil se z jednání velice pozdě. Dokonce i po společném obědě musel ještě hodiny procházet nějaké dokumenty a pracovat na nich. Bohužel měli i Luisa, Thomas a Friedrich svůj program. Jeho sestra natáčela, syn byl na studijní cestě se spolužáky z internátu a bratr měl čas jen na rychlé posezení u kávy, protože ho potřebovali v nemocnici. Kvůli tomu se nakonec Paul vydal sám na procházku deštivými ulicemi Berlína.

Ačkoli měl pochopení pro pracovní zaneprázdnění svého partnera, byl smutný. Copak si Carl neumí zařídit, aby doktor Goebbels neustále nepožadoval jeho přítomnost? Neměl v tom případě ale Carl zdvihnout sluchátko a varovat Paula ještě před odjezdem, že vlastně bude v Berlíně jen zbytečně marnit čas?

Paul původně plánoval, že se vydá na cestou do Lázní Doberan včera odpoledne, ještě za světla. Ale krátce před odjezdem se k němu s velmi zkroušeným výrazem vrátil domů Carl.

„Prosím, zůstaň ještě dva dny,“ prosil. „Potřebuju tvoji blízkost.“

„To bohužel nejde. Musím se vrátit do Paláce,“ odmítl Paul s těžkým srdcem.

„Pokud se Julius ujal zastupování na víkend, může se o obchod postarat ještě zítra a pozítří.“

„Obchod?“

S dobráckým úšklebkem se Carl opravil: „Myslel jsem samozřejmě… o nejlepší hotel na světě.“

Paulovi bylo zatěžko odmítnout milenci prosbu. „Nevím, vlastně jsem měl na zítřek naplánovanou schůzku s účetním a…“

„Prosím!“ Carlův hlas dostal vášnivý nádech a on sám se tvářil hrozně ztraceně.

Paul v duchu Carlovu prosbu zvažoval: Na jedné straně stála neochota žádat Julia o další laskavost. Švagr má pravděpodobně sám své plány na začátek týdne. Na druhou stranu ovšem jejich vztahu na dálku prospěje, když zůstane, jinak vztah zpovrchní a promění se v pouhé občasné potěšení.

„Dobře, zůstanu. Do úterka odpoledne. Ale jen pod podmínkou, že ten čas strávíme opravdu výhradně společně,“ ustoupil nakonec naléhání.

„Na to ti můžu dát svoje čestné slovo.“ Carl si ho přitáhl se smyslným úsměvem k sobě.

*

Bohužel, čestné slovo nevydrželo ani čtyřiadvacet hodin. V brzkém dopoledni už dostihl Carla telefonát a on se začal rychle balit. „Hned jsem zpátky,“ zavolal a odspěchal do kanceláře. Od té doby seděl Paul sám v salonu a čekal. Až na staré noviny tu neměl žádnou zábavu. A to, co si v novinách přečetl, ho nutilo k zamyšlení: Hermann Göring, od převzetí moci nejvyšší pán u pruské policie, nedávno jmenoval deset tisíc nových pomocných policistů, většinou bývalých příslušníků z oddílů SA. Zrovna tyhle lidi! S brutálními metodami tohoto paramilitárního společenství se Paul nepřímo seznámil, když jeho švagra Samuela bez soudu na měsíce zavřeli: Takoví lidé by jistě neměli sloužit v řadách policie. A… k čemu potřebuje vláda vůbec tolik dalších policistů?

S každou hodinou, kterou strávil bez Carlovy společnosti, cítil větší a větší hněv. Proč nezavolá a nedá mu alespoň vědět, v kolik hodin se plánuje vrátit? Potom by si Paul mohl naplánovat třeba procházku, místo aby seděl nečinně tolik hodin jen v bytě? Aby se zabavil, pohroužil se do kulturní rubriky novin. Miloval hudbu a ještě u čtení přemýšlel, jak by mohl nové hvězdy operního berlínského nebe nalákat k nim do Paláce. Nebo by jeho hosté dali přednost večeru na koncertě? S neuvěřitelně nádhernými skladbami Claude Debussyho, třeba? Od války už uběhla natolik dlouhá doba, že už by nikdo nic nenamítal proti přítomnosti francouzského komponisty.

V tu chvíli vešla do salonu Luisa. „Paule! Jsem moc ráda, že jsem tě ještě zastihla.“ Vzala jeho ruku do své. „Jak se ti daří?“

„Dobře,“ odvětil s úsměvem.

„Carl je v kanceláři?“ vyzvídala.

Paul kývl. „Čekám ho každou chvíli,“ zalhal. Do Carlovy nespolehlivosti sestře vlastně vůbec nic není.

„To se docela hodí. Mám na dnešní večer taky plány. Ale pojď, dáme si spolu aperitiv.“ Pustila mu ruku a přistoupila ke Carlovu malému, přesto dobře zásobenému baru. „Co si dáš? Džin s tonikem?“

„Rád.“

„A jak se daří hotelu?“ vyptávala se, zatímco sypala kostky ledu do sklenic.

„Nemůžu si stěžovat. Momentálně si vedeme dobře a máme plno objednávek.“

„To mám radost, bratříčku. Přeju ti z celého srdce úspěch.“ Sestra se obrátila a sáhla cílevědomě po láhvi džinu.

Paul si odkašlal: „Ostatně, už se tě chci nějaký čas zeptat…“

„Ano?“ Luisa mu podala sklenici s nápojem a vedle postavila karafu s tonikem. „Prosím, posluž si.“

„Dokázala by sis představit, že bys obětovala něco ze svého vzácného času mimo natáčení… a pobavila hosty v našem hotel několika vystoupeními? Byl by to určitě skvělý zážitek.“

„Vážně myslíš, že by mě chtěli lidi poslouchat?“ podívala se na něj skepticky. „Ještě nikdy jsem nic takového nedělala.“

„Ale Luiso! Lidé milují tvoje filmy a hrnou se na ně do biografů, aby tě mohli vidět, a kupují si časopisy s tvými rozhovory a fotkami. Ovšemže by si tě chtěli poslechnout nebo si s tebou krátce popovídat.“

Na sestřině tváři se rozlil úsměv. Hravě zdvihla skleničku: „Tak potom… s největším potěšením, pane generální řediteli. Pojď, hned si na to připijeme.“

Pouliční svítilny před Carlovými okny už nějaký čas zářily do tmy. Paul neklidně zíral na antické hodiny stojící na krbové římse. Už bude skoro deset hodin. V žaludku mu kručelo a Carl se ještě stále neozval. Přes velký hněv v něm ale rostla i starost. Co když se jeho milenci něco stalo? Proč by se jinak vůbec neozýval? Ví přece, že na něj Paul čeká.

V tu chvíli se prohnalo pod okny hasičské auto s ječící sirénou. Paul vyděšeně vyskočil z křesla a hnal se k oknu. Něco se děje! Někde nedaleko nich hoří. Odsunul záclony ke straně a viděl zcela jasně červenou záři ohně proti berlínskému nočnímu nebi. Krátce nato přijely tři další hasičské vozy a hnaly se s hlasitým kvílením východním směrem… Bože na nebesích! Tam přece leží vládní čtvrť! Co když je Carl zavřený v hořící budově?

Najednou už Paul nedokázal vydržet ani o vteřinu déle v bytě. V předsíni sebral rychle z věšáku kabát a hnal se po schodišti dolů. Na ulici narazil na zvědavce, kteří mířili za zvukem sirén, a tak se rozhodl je následovat.

„Co se stalo? Nemůže mi prosím někdo říct, co se děje?“ volal Paul zoufale.

Muž s tenkým knírkem pod nosem se k němu otočil. „Právě tady někdo proběhl kolem a tvrdil, že hoří Říšský sněm. Ale…,“ pokrčil rameny. „Nejlíp se sám přesvědčit, jaká je pravda, co?“

Paul si s nekonečnou úlevou oddechl. V budově Říšského sněmu v tuhle dobu jistě není nikdo. A ačkoli si nemohl být úplně jistý, kde se Carl zdržuje, domníval se, že je buď na říšském kancléřství, nebo ve stranické centrále… a tím tedy v bezpečí. Paul se rozhodl zase vrátit a počkat na něj doma.

Carl přišel domů až v časných ranních hodinách. Tvář měl umazanou od sazí a oblečení mu smrdělo kouřem. Poté, co za ním Paul zavřel dveře, padli si navzájem do náruče.

„Omlouvám se ti,“ šeptal Carl. „Pravděpodobně jsi to už slyšel… někdo podpálil budovu Říšského sněmu, a doktor Goebbels chtěl bezpodmínečně ještě v noci vyhlásit nouzový stav, aby mohly být uvedeny pravomoci říšského prezidenta. Přišel jsem, jak nejrychleji jsem mohl.“

„Nouzový stav?“ zopakoval bezradný Paul. Nechtěl být malicherný… ale copak Carla neodvolali z domova dávno před vypuknutím požáru?

Carl zdvihl hlavu z Paulova ramene. Oči mu pozoruhodně blýskaly, a hlas se mu třásl potlačovaným vzrušením, když vysvětloval: „K činu se už přiznal jeden z dolnoněmeckých komunistů.“

„To je hrozné,“ potřásl hlavou Paul, který nechápal Carlovo rozrušení. Požár přece není určitě nic dobrého.

Carl odfrknul. „Lásko, ty to nechápeš. Tohle je naše velká šance!“

„Šance?“ podivil se Paul.

„Konečně nám to dává možnost zakročit ostře proti našemu nepříteli. Mizerný komunisti nám už nebudou dál házet klacky pod nohy.“

Carl nejspíš utrpěl šok a je zmatený. Jinak si Paul nedokázal jeho slova vysvětlit. „Možná si raději dáš koupel a já ti uvařím šálek čaje,“ nabídl mírně.

Carl ale prudce zavrtěl hlavou. „Žádný čaj, otevřeme raději láhev šampaňského!“

Paul na něj šokovaně zíral.

„Říšský kancléř, doktor Goebbels a já jsme se hned po oznámení požáru vydali na místo činu. Už bylo bohužel příliš pozdě na to, aby se dal oheň zvládnout. Skleněná kupole se zhroutila, a když dosáhly plameny do zasedacího velkého sálu, vypadalo to celé jako obří komín. Víš, co na to řekl Hitler?“

„Ne. Co?“

Carlův hlas zněl slavnostně, když pateticky deklamoval slova říšského kancléře: „Už žádné milosrdenství; kdo nám stojí v cestě, bude sražen. Německý lid nebude mít pochopení pro smírnost.“ Naléhavě zíral na Paula. „Chápeš to? Teď konečně udeříme, kam je třeba. Brzy se Německo naprosto promění!“

Paul byl po dlouhém nudném čekání unavený a příliš hladový, než aby se s Carlem přel. A v podstatě ani nechtěl pochopit, jak by mohl německý lid profitovat z takové katastrofy. To je přece špatné, a tak nějak nemorální.

Na uklidnění položil Carlovi zdravou ruku kolem ramen: „Místo abychom si dávali šampaňské, mohli bychom spolu něco sníst, co ty na to? Pojď, jdeme do kuchyně.“

2. kapitola

Chlapeček křičel a plakal už několik hodin na celý dům. Juliina máma, táta i speciálně najatá dětská ošetřovatelka zkusili snad úplně všechno, aby ho utišili. Byl zabalený v peřince, nosili ho po schodišti nahoru a dolů, a nakonec mu zkoušela maminka zpívat. Což ovšem všechno jen zhoršilo. Oskar se zdál být skutečně tvrdý oříšek pro všechny dospělé kolem něj.

Sama slečna Esserová, ošetřovatelka z Lázní Doberan, vypadala zničeně. „Za dvacet let své praxe jsem ještě nezažila kojence, který by se choval takovým způsobem,“ lamentovala poté, co všechny její profesionální zkušenosti vyšly naprázdno.

„Sotva dokážu uvěřit, že to nedělá naschvál,“ odtušil otec. „Spíš bych řekl, že ho něco nějak bolí, trápí…“

„Ach ne, Julie!“ Máma leknutím zbledla.

„Prosím, nedělej si starosti, miláčku. Dětský lékař mu určitě dokáže pomoct. Hned nás objednám.“ Pro útěchu a podporu ji objal a políbil na čelo. Ale Julinku nedokázal obalamutit, viděla, jak je znepokojený. Jinak by tak nespěchal k telefonu.

„Možná bysme mohli zavolat Sophii z hotelu. Minule ho chovala v náručí a…,“ nadhodila Julie.

„Miláčku, to je sice dobrý nápad, ale nemůžeme teď tvoji sestřenici rušit. Potřebuje si užít víkend se svým otcem,“ zarazila ji máma a zase se sklonila nad kolébkou, v níž křičel Oskar.

Julie stísněně přikývla. Bratříček je tak hrozně maličký! Snad se táta plete. Bylo by hrozné, kdyby byl opravdu nemocný. Najednou už ten křik nedokázala dál snášet. Vzala dopis, který jí dneska dopoledne přišel, a prohodila: „Jdu se projít, nevadí?“

Aniž by máma vzhlédla, odpověděla: „Samozřejmě, jen běž, ale teple se obleč.“

*

Přestože byla venku pořádná zima, vklouzla Julie do stodoly, aby si v klidu přečetla dopis od Minny. Raději si ho užije o samotě. Zatímco si pořádně opírala žebřík, aby po něm mohla vylézt nahoru na seník, bezděčně vzpomínala na svoje dětství. Co když byla stejný křikloun jako její bratříček? Tuhle otázku jí může zodpovědět jenom Minna, protože první roky života žila oddělená od svých rodičů a vyrůstala, aniž by o ní věděli, v péči bývalé kuchařky hotelu až daleko v Berlíně. Za tuhle zvláštní situaci vděčili mezitím zesnulé babičce Ottilii, která Minnu – pod hrozbou, že jinak umístí Julinku do sirotčince – donutila miminko odnést. Babička byla očividně toho názoru, že takové uspořádání je nejlepším řešením pro všechny zúčastněné, zvlášť pro její tenkrát neprovdanou dceru, která ležela po porodu dlouhé týdny v horečkách. Juliin zájem – v té době přece byla její jediné vnouče – očividně nebrala v úvahu.

V dětství to pro ni bylo velmi matoucí: Nejdřív říkala Julinka Minně mami, ale postupně se stal její nejmilovanější člověk na světě její pěstounkou a vychovatelkou a později se dokonce vrátila k práci šéfkuchařky v hotelové kuchyni. Jako by „přes noc“ měla Julinka najednou milovat neznámou biologickou matku, čemuž se zpočátku urputně bránila. Bylo mnohem snazší přilnout k tatínkovi. Byl prostě první otcovskou osobou v životě, mužem, a nemusel tedy svou pozici po nikom přebírat. Kromě toho jeho mírné a laskavé způsoby bylo snazší si oblíbit, oproti mámině zvláštní hektické energii. Navíc máma stále řešila nějaké problémy kolem hotelu. Uplynulo několik let, než se ji Julinka naučila milovat.

S novými rodiči ale stejně chaos neskončil. Také bydliště se Julince často měnilo. Sotva si někde zvykla, už si zase musela balit kufry. Nejdřív byla u Minny, potom u tatínka v Berlíně a naposledy u mámy v Lázních Doberan. Ke všemu holky ve zdejší škole byly velice podlé a hlasitě si šuškaly, že je prý nemanželský bastard. Jen její kamarádka Ava a ještě jedna dívka, která se mezitím odstěhovala, ji tenkrát bránily. Teprve po svatbě rodičů i tohle skončilo.

Občas, třeba ve chvílích před usnutím, v posteli, v duchu mluvila se svou zesnulou babičkou a vyptávala se jí: Uvědomila sis vůbec, jak vykořeněně se tvoje vnučka cítila? Jak se citově zmítala sem a tam mezi dvěma matkami? Čím víc jsem se učila mít ráda svou pravou mámu, tím hůř jsem se cítila vůči Minně. Připadala jsem si jako zrádkyně! Ale babička byla mrtvá, zemřela dřív, než rodiče uznali za vhodné jí povědět o všech okolnostech. A tak si jen pamatovala drahý jemný parfém, kterým voněla starší dáma, která jí tajně podstrkovala dobrotky, a nikdy v téhle osobě nemusela vidět pánovitou a manipulativní ženu, kterou babička v době jejího narození bývala.

Příčku po příčce vyšplhala Julie nahoru po žebříku a usadila se v měkkém seně. Je úplně zbytečné dumat o tom, co bylo dřív. To se naučila už dávno. Bylo lepší se dívat kupředu. Vytáhla z kapsy kabátku dopis s pěknou francouzskou známkou, a otevřela ho. Zvědavě se dala do čtení:

Moje milá Julinko,

doufám, že se ti daří dobře a že se snažíš řádně ve škole. A jak se vede tvému bratříčkovi? Už mezitím spí alespoň v noci? A je tam u vás taky taková hrozná zima jako tady v Paříži?

Před dvěma dny jsem se přestěhovala do vlastního bytu poblíž restaurace a musím se teprve naučit, jak dostat nějaké teplo z podivných staromódních kamen. Momentálně sedím v kabátě na posteli a pero svírám ve zmrzlých prstech. Ale víš, kdo se tu má zítra zastavit, aby mě zachránil od hrozného osudu zmrznutí?
Pan Schulze, bývalý recepční hotelu! Nedávno se jen tak objevil v restauraci a vyprávěl mi, že se také otočil k naší vlasti zády.
Není divu, nová vláda by mu taky šla po krku, protože je přesvědčený sociální demokrat.

Vůbec je dnes Paříž plná emigrantů z Německa. Restaurace nám proto velmi dobře prosperuje. V cizině každý touží po starých dobrých jídlech z vlasti. Mezitím už nabízíme dva jídelní lístky, ten další se severoněmeckými a rýnskými specialitami. To sice není úplně po chuti mojí zaměstnavatelce Helze, protože restaurace se jmenuje Le Relais de Bavière a je specializovaná na bavorskou kuchyni, ale proč bych nemohla připravit milému hostu z Kolína nad Rýnem oblíbenou pečeni nebo návštěvníkovi z Hamburku milovaný labskaus?
Domácí oblíbené jídlo nepotěší jen žaludek, ale udělá i duši spokojenější. A díky dodatečnému příjmu můžeme trochu vylepšit i zastaralé kuchyňské vybavení. Už to bylo hodně potřeba.

Ale je ode mě sobecké, že píšu jen o sobě. Přitom tebe určitě zajímá i tvoje příbuzenstvo. No, to bys tedy koukala… tvůj bratranec Gabriel si tady tak zvykl, že dokonce nechce mluvit německy! Stále jen povídá francouzsky. A když ho i jeho rodiče navštívím, musím se pořádně snažit, abych rozuměla, co říká. Ale našel si tu prima kamarády, se kterými hraje tak často, jak jen to jde, fotbal. A od té doby, co tvůj strýc přes den pracuje, otevřela tvoje teta Johanna dveře všem uprchlíkům, kteří v Paříži potřebují ubytování a pomoc. Překládá jim doklady a rozdává každému svůj milý úsměv. Tvoje tetička má stále tak laskavé srdce! I panu Schulzemu pomohla při hledání útočiště. Její tchán s tchyní, kteří se nejprve netvářili moc nadšeně, jsou teď plně na její straně. Často to u nich doma vypadá jako v nějaké kavárně. Každých pár minut se objeví v bytě někdo nový!

Tak, teď si musím rychle udělat šálek teplého čaje, abych se zase
trochu ohřála. Ale až se naučím pořádně topit, musíš ke mně přijet na návštěvu. Slibuješ?

Pozdravuj prosím ode mě své rodiče a malého Oskárka! Dávej na sebe pozor. Buď hodná a brzy mi napiš. Mám z tvých dopisů takovou radost!