Přeložil Roman Tilcer

Copyright ©2006 by Scott Lynch

All Rights Reserved
Copyright ©2023 for the Czech translation by Roman Tilcer
Copyright ©2007 for Cover by Benjamin Carré/Bragelone 2007

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8886-4

Obsah

PROLOG Chlapec, který příliš kradl

1

2

3

4

5

6

7

8

9

KNIHA PRVNÍ CTIŽÁDOST

KAPITOLA PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

MEZIHRA:

KAPITOLA DRUHÁ

1

2

3

4

5

6

MEZIHRA:

1

2

3

KAPITOLA TŘETÍ

1

2

3

4

5

6

7

MEZIHRA:

1

2

3

4

5

KNIHA DRUHÁ ZÁDRHEL

KAPITOLA ČTVRTÁ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

MEZIHRA:

1

2

3

4

5

6

KAPITOLA PÁTÁ

1

2

3

4

5

6

7

MEZIHRA:

1

2

3

4

KAPITOLA ŠESTÁ

1

2

3

4

5

MEZIHRA:

1

2

KAPITOLA SEDMÁ

1

2

3

4

5

MEZIHRA:

1

2

KAPITOLA OSMÁ

1

2

3

4

MEZIHRA:

1

2

3

KNIHA TŘETÍ ODHALENÍ

KAPITOLA DEVÁTÁ

1

2

3

MEZIHRA:

KAPITOLA DESÁTÁ

1

2

3

4

5

6

MEZIHRA:

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

1

2

3

4

5

6

MEZIHRA:

1

2

3

4

KNIHA ČTVRTÁ ZOUFALÁ IMPROVIZACE

KAPITOLA DVANÁCTÁ

1

2

3

4

5

6

MEZIHRA:

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

1

2

3

4

5

6

7

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

1

2

3

4

5

MEZIHRA:

KAPITOLA PATNÁCTÁ

1

2

3

4

5

6

MEZIHRA:

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

MEZIHRA:

EPILOG Pasvětlo

1

2

3

PODĚKOVÁNÍ

MALÝ CAMORRSKÝ SLOVNÍČEK

Scott Lynch

Jenny – tenhle malý svět byl požehnaný tím,

žes mi nakukovala přes rameno, zatímco nabýval tvaru – navždy s láskou.

PROLOG
Chlapec, který příliš kradl

1

Uprostřed dlouhého deštivého léta Sendovaniho sedmasedmdesátého roku Zlodějář z Camorru nenadále a bez ohlášení navštívil Bezokého kněze v chrámu Perelandrově a beznadějně doufal, že mu prodá chlapce Lamoru.

„Mám pro tebe kšeft!“ spustil Zlodějář, možná nepříliš šťastně.

„Že by další takový kšeft, jako byli Calo a Galdo?“ zeptal se Bezoký kněz. „Pořád mám co dělat, abych ty chechtavé pitomce zbavil všech špatných návyků, které pochytili od tebe, a vštípil jim špatné návyky, jež potřebuji já.“

„No tak, Okove.“ Zlodějář pokrčil rameny. „Když jsme ten obchod uzavírali, říkal jsem ti, že to jsou opičáci, co po sobě házej hovnama, a tobě to stačilo, když –“

„Nebo snad další takový kšeft jako byla Sabeta?“ Knězův sytější, hlubší hlas zahnal Zlodějářovi námitku zpátky do hrdla. „Vzal bych jed na to, že se pamatuješ, jak jsi ze mě za ni vytáhl všechno až na čéšky mé mrtvé matky. Měl jsem ti zaplatit v měďácích a sledovat, jak si uženeš kýlu, až se je pokusíš všechny odvléct.“

„Nóóóóó, jenže Sabeta byla neobyčejná a tenhle klučina... tenhle klučina, ten je taky neobyčejnej,“ prohlásil Zlodějář. „Co všechno jsem pro tebe musel sehnat po tom, co jsem ti prodal Cala a Galda. Co všechno se ti tak líbilo na Sabetě! Kluk je z Camorru, ale míšenec. Therinů a Vadranů. Zlodějinu má v krvi, to je jistý, jako že je moře plný rybích chcanek. A dokonce bych ti ho mohl nabídnout se... se slevou.“

Bezoký kněz nad tím drahnou chvíli dumal. „Snad mi odpustíš,“ prohlásil nakonec, „když mi zkušenost napovídá, že by ode mě bylo moudré čelit tvé neočekávané štědrosti se zbraní v ruce a zády přitisknutými ke zdi.“

Zlodějář si nechal po obličeji rozběhnout neurčitě upřímný výraz, který ztuhl v očividné vyvedení z míry. S teatrální nedbalostí pokrčil rameny.

„S tímhle chlapcem se pojí, no, jistý potíže, to jo. Jenomže tyhle potíže se týkají výhradně jeho postavení pod mýma křídlama. Kdyby byl pod tvýma, jsem si jistej, že, nóóó, zmizí.“

„Och. Och. Tak ty máš kouzelného chlapce. Proč jsi to neřekl hned?“ Kněz se poškrábal na čele pod hedvábnou bílou páskou, jež mu zakrývala oči. „Vynikající. Zasadím ho do týhle zasraný hlíny a nechám si vyrůst popínavku do očarované země nad mraky.“

„Ááááách! Ach, ach, ach, pachuť sarkasmu už jsem u tebe okusil, Okove.“ Zlodějář vysekl artritickou rádoby úklonu. „Je vážně tak těžký přiznat, že máš zájem?“

Bezoký kněz si odplivl. „Předpokládej, že by Calo, Galdo a Sabeta mohli nového parťáka uvítat, přinejmenším jako boxovací pytel. Předpokládej, že jsem ochoten za tohoto neočekávaného tajemného chlapce utratit tři měďáky a nočník chcanek. Co má ten kluk za potíže?“

„Jeho problém je,“ pronesl Zlodějář, „že pokud ti ho neprodám, budu ho muset podříznout a hodit do zátoky. A budu to muset udělat dnes v noci.“

2

Té noci, kdy se malý Lamora dostal pod Zlodějářova křídla, bylo na starém hřbitově na Stinném vršku plno dětí, které s tichou pozorností stály a čekaly, až k nim do mauzoleí budou přivedeni noví bratři a sestry.

Všichni Zlodějářovi svěřenci třímali svíce; jejich studené modré světlo prozařovalo stříbrné závěsy říční mlhy tak, jak mohou pouliční lampy poblikávat za začouzeným oknem.

Řetěz přízračných světel se vinul z temene vršku dolů, mezi kamennými náhrobky a obřadními stezkami k širokému skleněnému mostu přes Uhlodýmový kanál, zpola viditelný v mlžném oparu teplém jako krev, jenž za letních nocí vzlínal z promáčených kostí Camořanů.

„Jen pojďte, miláčkové moji, klenoty moje, moji noví nalezenci, držte krok,“ šeptal Zlodějář, zatímco pošťuchoval posledního ze zhruba třiceti spálenínských sirotků přes Uhlodýmový most. „Támhlety světýlka jsou jenom vaši noví přátelé, přišli vám pohlídat cestu do mýho kopce. Jen pojďte, vy moje poklady. Plýtváme tmou a přitom si musíme promluvit o tolika věcech.“

Ve vzácných okamžicích marnivých úvah o sobě Zlodějář smýšlel jako o umělci. O sochaři, abychom byli přesní, a sirotci představovali jeho hlínu a starý hřbitov na Stinném vršku jeho ateliér.

Osmdesát osm tisíc duší dávalo vzniknout určitému trvalému množství odpadu; tento odpad zahrnoval i neustálý proud ztracených, nepotřebných a opuštěných dětí. Jistě, některých se zmocnili otrokáři – a odvlekli je do Tal Verraru nebo na Jeremské ostrovy. V Camorru bylo otrokářství formálně nezákonné, ovšemže, avšak nad samotným aktem zotročení se přimhuřovaly oči, pokud nebylo nikoho, kdo by oběť hájil.

A tak se některých zmocnili otrokáři a několik dalších si vyžádala obyčejná hloupost. Hladovění a nemoci, které tyhle děti doprovázely, představovaly další způsob odchodu pro ty, jež postrádali odvahu či zručnost na to, aby si urvali něco k živobytí z města kolem sebe.

A, samozřejmě, ti odvážní, ale ne dost schopní často končívali pověšení z Černého mostu před Palácem trpělivosti. Vévodovi trestní soudci se malých zlodějů zbavovali za pomoci stejných provazů, jaké užívali i pro ty větší, ačkoli se postarali o to, aby ti malí šli přes okraj mostu se závažími přivázanými ke kotníkům a tak se náležitě prověsili.

Všechny sirotky, kteří přežili tuhle hru se všemi barvitými možnostmi smrti, pochytala Zlodějářova sebranka a po jednom nebo v malých vystrašených skupinách je přivedla, aby vyslechli jeho konejšivý hlas a dostali něco teplého do žaludku. Zanedlouho se dozvěděli, jaký život je očekává pod hřbitovem, který tvořil srdce jeho říše, kde sto čtyřicet odvržených dětí poklekávalo a hrbilo se před jediným sešlým starcem.

„Šupem, miláčkové moji, mí noví synové a dcerky, následujte řadu světel a vystoupejte nahoru. Už jsme skoro doma, skoro nasycení. Pryč z deště a mlhy a toho páchnoucího vedra.“

Morové rány vždy představovaly pro Zlodějáře časy mimořádných příležitostí a spálenínští sirotci se odbelhali z jeho nejoblíbenějšího druhu nákazy: z černého šepotu. Ten udeřil na čtvrť Spálenín náhle, neznámo odkud, a zavčasu vyhlášená karanténa (smrt metrovým oštěpem pro každého, kdo se pokusil překročit kanál nebo uniknout na lodi) uchránila zbytek města od všeho vyjma neklidu a paranoie. Černý šepot znamenal bídnou smrt všech, kdo byli starší než jedenáct či dvanáct let (alespoň tak to medicíni odhadli, jelikož mor se nespokojil se žněmi podle pevných pravidel), a pro kohokoli mladšího pouze několik dní neškodně opuchlých očí a zardělých tváří.

Pátého dne karantény utichly všechny výkřiky a nikdo se již nepokoušel překonat kanál, a tak se Spálenín vystříhal osudu svého jména, který jej tolikrát předtím stihl v letech nákazy. Do jedenáctého dne, kdy byla karanténa odvolána a vévodovi ghúlové vpuštěni dovnitř, aby celou tu spoušť prozkoumali, přestálo čekání ne více než každé osmé dítě ze čtyř stovek, které zde dříve žily. Ty již kvůli vzájemné ochraně utvořily tlupy a naučily se jistým krutým nezbytnostem života bez dospělých.

Zlodějář čekal, zatímco je naháněli a vyváděli ze zlověstného ticha jejich někdejší čtvrti.

Bohatě stříbrem zaplatil za třicet nejlepších a ještě víc stříbra ho stálo mlčení ghúlů a strážníků, kterým děti odvedl. Potom sirotky, popletené a s propadlými lícemi a ukrutně smrduté, provedl temnotou a parní lázní mlh camorrské noci ke starému pohřebišti na Stinném vršku.

Malý Lamora byl z celé té sběře nejmladší a nejmenší, bylo mu pět nebo šest let a netvořilo ho nic jiného než propadliny a kosti vystupující pod kůží bohatou na špínu. Zlodějář si ho dokonce ani nevybral – Lamora se prostě proplížil mezi ostatní, jako by k nim patřil. Zlodějář si toho byl vědom, ale žil takovým způsobem, v němž byl i jediný sirotek po moru získaný zadarmo darem z nebes, jaký se vyplácelo nepřehlížet.

Bylo léto sedmdesátého sedmého roku Gandola, Otce příležitostí, Pána mince a obchodu. Zlodějář se ubíral nocí, jež všechno zahalovala tmou, a jako pastýř vedl potrhanou řádku dětí.

Za pouhé dva roky ho nečekalo nic jiného než nutnost žebrat u otce Okova, Bezokého kněze, aby si z jeho rukou chlapce Lamoru vzal, a broušení nožů pro případ, že kněz odmítne.

3

Bezoký kněz se poškrábal na krku porostlém šedivým strništěm. „Není to nějakej sranec?“

„Ale vůbec ne.“ Zlodějář si popotáhl předek doubletu, který byl ošuntělý již před několika lety, a vytáhl kožený měšec na pěkném koženém pásku. Měšec měl rezavě červenou barvu zaschlé krve. „Už jsem zašel k šéfovi a dostal svolení. Šmiknu ho od ucha k uchu a pošlu ho na lekce zubů.“

„Bohové. Přece jen je to slzavý příběh.“ Bezoký kněz vrazil podivuhodně rázně a přesně prsty do Zlodějářovy hrudní kosti. „Najdi si nějakého jiného omezence, kterého spoutáš řetězy svého svědomí.“

„Svědomí se může jít vysrat do komína, Okove. Já tu mluvím o lakotě, tvojí a mojí. Nemůžu si toho kluka nechat a nabízím ti výjimečnou příležitost, opravdový obchod.“

„Pokud je ten kluk tak nezkrotný, proč do něj prostě nenarveš trochu moudrosti a nenecháš ho pořádně dospět k náležitému věku na prodej?“

„Ani nápad, Okove. Mám omezené možnosti. Nemůžu mu jen tak nalískat, poněvadž nemůžu dopustit, aby se některej z těch dalších malejch hovňousů dozvěděl, co, nóóó, provedl. Kdyby někoho z nich jen napadlo sebrat to, co sebral on... Bohové! Už bych je nikdy nebyl schopnej zvládnout. Můžu ho buď rychle zabít, nebo ještě rychlejš prodat. Žádnej výdělek versus mizerná částka. Tak hádej, čemu dávám přednost?“

„Ten kluk se dopustil něčeho, co nemůžeš zmínit před ostatními?“ Okov si prohnětl čelo nad páskou a vzdychl. „Hovno. To zní jako něco, co bych si vlastně možná rád poslechl.“

4

Staré camorrské přísloví praví, že jedinou stálostí lidské duše je její nestálost – všechno ostatní může vyjít z módy, dokonce i něco tak užitečného, jako je pahorek naditý až po okraj nebožtíky.

Stinný vrch byl prvním pohřebištěm vrchnosti v dějinách Camorru, dokonale umístěným tak, aby udrželo kosti kdysi vypasených občanů nad slaným sevřením Železného moře. Avšak časem se rovnováha moci mezi rodinami stavitelů krypt, hrobníků a odborných pohřebních zřízenců přelévala; do Stinného vršku bylo pohřbíváno stále méně a méně vrchnosti, poněvadž blízký Šeptavý vrch nabízel více prostoru pro větší a křiklavější pomníky za úměrně vyšší poplatky.

Války, nákazy a pletichy zajistily, že v průběhu desetiletí neustále ubývalo žijících rodin, které se o pomníky na Stinném vršku staraly.

Nakonec tak jedinými pravidelnými návštěvníky zůstali kněží a kněžky Azy Guilly, kteří v době noviciátu spávali v hrobkách, a sirotci bez domova, jež se usazovali v prachu a temnotě zanedbaných krypt.

Zlodějář (ačkoli pod tímto jménem samozřejmě tehdy ještě nebyl znám) dopadl tak, že jednu tuto kryptu s kýmsi sdílel v ubohém období svého života, kdy nebyl ničím jiným než zbědovanou podivností – kapsářem s devíti zlomenými prsty.

Zprvu jeho vztah k sirotkům ze Stinného vršku sestával zpola z terorizování a zpola z omluv. Jakási zakrnělá potřeba autority jim zabránila zabít ho ve spánku. Co se jeho týče, začal jim zdráhavě objasňovat některé z triků své živnosti.

Zatímco se mu prsty zvolna uzdravovaly (víceméně, protože většina z nich už navždy připomínala nadvakrát zlomené větvičky), přenášel stále víc a víc své pokřivené moudrosti na špinavé děti, které se s ním schovávaly před deštěm a městskou stráží. Jejich počet rostl, stejně jako jejich příjmy, a oni pro sebe začínali vyklízet čím dál víc prostoru ve vlhkých kamenných komnatách starého hřbitova.

Časem se z kapsáře s křehkými kostmi stal Zlodějář; Stinný vršek se stal jeho královstvím.

Malý Lamora se svými společníky, sirotky ze Spálenína, vstoupili do tohoto království nějakých dvacet let po jeho založení. To, co té noci uzřeli, byl hřbitov, který nesahal o nic hlouběji než vrstva hlíny na starých hrobech. Mezi hlavními kryptami byla vykopána rozlehlá síť chodeb a štol, jejichž upěchované zdi protkávaly výdřevy podobné žebrům dávno mrtvých dřevěných draků. Všichni původní obyvatelé byli v tichosti vyhrabáni a naházeni do zátoky. Ze Stinného vršku nyní bylo mraveniště sirotků-zlodějů.

Sirotci ze Spálenína prošli černým chřtánem mauzolea na samém vrcholu, dali se chodbou s dřevěnými žebry, osvětlenou blikotavými stříbrnými ohýnky chladných alchymických koulí, a za jejich kotníky se honily mastné výhonky mlhy. Z každého zákoutí a doupěte je studenýma, leč zvědavýma očima pozorovali obyvatelé Stinného vršku. Těžký vzduch v tunelu byl prosycený zápachem výkalů a zatuchlých těl – smradem, který sirotci ze Spálenína brzy znásobili vlastní přítomností.

„Dál! Dál!“ volal Zlodějář a mnul si ruce. „Můj dům, váš dům, buďte v něm vítáni! Tady máme všichni jednu věc společnou – nemáme matky a nemáme otce, běda. Ale zato teď budete mít tolik sestřiček a bratříčků, kolik jich jen můžete potřebovat, a suchou hlínu nad hlavou! Domov... rodinu.“

Průvod sirotků ze Spálenína se v jeho patách táhl chodbou a sirotci ze Stinného vršku za chůze zhášeli své tajemné modré voskovice, až osvětlování cesty zůstalo pouze na stříbrné záři koulí na stěnách.

V srdci Zlodějářovy říše se nacházela obrovská teplá dutina s udusanou hliněnou podlahou, vysoká asi jako dva velcí muži, třicet yardů široká i dlouhá. U stěny proti vchodu stálo jediné křeslo s vysokou opěrkou z namořeného černého čarodřeva. Do něj se Zlodějář s vděčným povzdechem složil.

Na podlaze byly rozložené tucty nuzných dek pokrytých jídlem – miskami s vyzáblými kuřaty naloženými v levném mandlovém víně, s jemnými ocasy liščích žraloků obalenými slaninou a nasáklými octem a s hnědým chlebem, omaštěným tukem z klobás. Byl tam také solený hrách a čočka, stejně jako mísy přezrálých rajčat a hrušek. Chudé pokrmy, ale v takovém množství a rozmanitosti, jaké většina sirotků ze Spálenína v životě neviděla. Do útoku na jídlo se pustili okamžitě a neuspořádaně; Zlodějář se shovívavě pousmál.

„Nejsem tak hloupej, abych se stavěl mezi vás a váš slušnej žvanec, drahoušci moji. Takže se najezte dosyta. Najezte se víc než dosyta. Dožeňte, co vám uteklo. Promluvíme si pozdějš.“

Zatímco se sirotci ze Spálenína cpali, shlukovali se okolo nich sirotci ze Stinného vršku, přihlíželi a mlčeli. Zakrátko byla místnost plná a vzduch stále těžší. Hostina pokračovala, dokud nezbylo doslova nic. Přeživší po černém šepotu si slízali z prstů poslední zbytky octa a tuku a potom ostražitě obrátili zraky ke Zlodějářovi a jeho nohsledům. Zlodějář zdvihl tři pokřivené prsty, jakoby na pokyn.

„Obchod!“ zvolal. „Tři prvky obchodu.

Zaprvé,“ prohlásil, „jste tady, protože jsem za vás zaplatil. Připlatil jsem si, abych vás získal dřív než kdokoli jinej. Můžu vás ujistit, že všechny vaše malý kamarády, za který jsem nezaplatil, sbalili otrokáři. Se sirotkama se nic jinýho dělat nedá. Není pro vás místo, nikdo se vás neujme. Strážníci prodávají takový, jako jste vy, za peníze na víno, drahoušci moji; seržanti stráže vás opomenou ve svejch hlášeních a kapitáni, ti se kvůli vám neposerou.

A teď,“ pokračoval, „když je karanténa ve Spáleníně odvolaná, budou všichni otrokáři a rádoby otrokáři v Camorru pořádně nabuzení a pořádně bdělí. Můžete se sebrat a odejít z tohohle kopce, kdykoli se vám zamane – a já vás můžu s klidem ujistit, že brzo budete někde kouřit péra anebo skončíte po zbytek života přikovaní k veslu.

Tím se dostávám k druhýmu bodu. Všichni mí přátelé, který vidíte kolem sebe,“ pokynul k sirotkům ze Stinného vrchu seřazeným podél stěn, „můžou odejít, kdykoli se jim zlíbí, a povětšinou můžou jít, kamkoli se jim zlíbí, jelikož jsou pod mojí ochranou. Já vím,“ pronesl s protaženou a vážnou tváří, „že nejsem nijak zvlášť hrozivej, když o mně uvažujete jako o jednotlivci, ale nenechte se zmýlit. Mám mocný přátele, drahoušci moji. To, co vám nabízím, je bezpečí zajištěný těmahle přátelama. Kdyby kdokoli, například otrokář, vztáhl ruku na někoho z mejch kluků a holek ze Stinnýho vršku, no, následky by se projevily okamžitě a byly by uspokojivě, nóóó, nemilosrdný.“

Žádný z jeho nových objevů se nezdál přiměřeně nadšený, a tak si Zlodějář odchrchlal. „Nechal bych ty zkurvený, bídný parchanty zabít. Kapišto?“

To vskutku pochopili.

„Což nás krásně přivádí k třetímu objektu mýho zájmu, totiž k vám všem. Tahle malá rodina vždycky potřebovala nový bratříčky a sestřičky a vy tohle můžete brát jako pozvání, co víc, výzvu, abyste se, nóóó, snížili k tomu, že nám nabídnete to potěšení a my se s váma důvěrně a natrvalo seznámíme. Učiňte z tohohle kopce svůj domov, ze mě vašeho pána a z těchhle dobrejch hochů a holek sourozence, kterejm budete věřit. Dostane se vám jídla, přístřeší a ochrany. Anebo můžete teď hned odejít a skončit jako čerstvý masíčko v nějakým bordelu v Jeremu. Nějací zájemci?“

Nikdo z nově příchozích ani nešeptl.

„Já věděl, že se na vás můžu spolehnout, spálenínský skvosty moje.“ Zlodějář doširoka rozpřáhl ruce a v úsměvu odhalil půlměsíc zubů zahnědlých jako voda z močálu. „Vyplývají z toho ovšem i povinnosti. Musí se dávat a brát, něco za něco. Jídlo mi neraší z prdele. Nočníky se samy nevyprázdní. Rozumíme si?“

Přibližně polovina spálenínských sirotků váhavě přikývla.

„Pravidla jsou jednoduchý! Všechny se je zavčas naučíte. Prozatím zůstaneme u tohohle. Kdo jí, ten maká. Kdo maká, ten jí. Čímž se dostáváme k práci, mýmu čtvrtýmu – jemine. Děti, děti. Prokažte roztěkanýmu starci laskavost a představte si, že držel zdvižený čtyři prsty. Tohle je můj čtvrtej důležitej bod.

No, máme co na práci na tomhle kopci, ale čeká nás taky práce, kterou budeme muset vykonat jinde. Jiný úkoly... choulostivý úkoly, neobvyklý úkoly. Zábavný a zajímavý úkoly. Všechny ve městě, některý za dne a další v noci. Budou vyžadovat odvahu, hbitost, a, nóóó, diskrétnost. Vaši pomoc s těmahle... zvláštníma úlohama bysme moc uvítali.“

Ukázal na onoho chlapce, za něhož nezaplatil, malého příživníka, který k němu právě vzhlížel tvrdýma, mrzutýma očima nad ústy ještě ulepenými od rajčat.

„Ty, nadpočetnej chlapče, třicátej první z třiceti. Co řekneš? Budeš k užitku? Seš ochotnej svejm novejm bratrům a sestrám pomoct s jejich zajímavou prací?“

Hoch o tom několik vteřin přemýšlel.

„Vy chcete říct,“ pronesl slabým vysokým hláskem, „že bychom pro vás kradli.“

Stařec na malého chlapce dlouho upíral zrak, zatímco spousta sirotků ze Stinného vršku se chichotala do dlaní.

„Ano,“ přisvědčil nakonec Zlodějář a pomalu přikývl. „Právě to jsem mohl chtít říct, ačkoli ty máš dosti, nóóó, nesmlouvavej názor na určitý uplatnění osobní iniciativy, který my radši vyjadřujeme prohnaně neurčitějšíma pojmama. Ne, že bych očekával, že to pro tebe bude cokoli znamenat. Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Lamora.“

„Tví rodiče byli zřejmě pěkní lakomci, že ti nedali nic jinýho než příjmení. Jak jinak ti ještě říkali?“

Vypadalo to, že hoch o tom velice důkladně přemýšlí.

„Říkali mi Locke,“ prohlásil konečně. „Po otci.“

„Výtečně. Přímo se to koulí z jazyka. Nuže, Locke-po-otci Lamoro, pojď si sem za mnou popovídat. Vy ostatní se odštrachejte. Vaši bratři a sestry vám ukážou, kde budete dnes v noci spát. Ukážou vám taky, kde vyprázdnit tohle a kam odložit tamto – produkt, jestli se chytáte. Prozatím jenom uklidíte tenhle sál, ale v následujících dnech vás čeká další práce. Slibuju, že to všechno začne dávat smysl, až zjistíte, jak mi říkají v tom světě okolo našeho malýho kopce.“

Locke přistoupil blíž a stanul vedle Zlodějáře usazeného na trůně s vysokou opěrkou; zástup nováčků vstal a motal se kolem dokola, dokud je větší, starší sirotci ze Stinného kopce nezačali lapat a udělovat jim jednoduché pokyny. Zanedlouho byli Locke a pán Stinného vršku tak sami, jak jen mohli doufat, že budou.

„Chlapče můj,“ pravil Zlodějář, „jsem zvyklej, že když moji nový synkové a dcerky poprvé vstoupí do Stinnýho vršku, musím je odnaučit jisté zdrženlivosti. Víš, co to je zdrženlivost?“

Malý Lamora zavrtěl hlavou. Mastná, popelavě hnědá ofina se mu nahoře lepila k malému kulatému obličeji a skvrny od rajčat kolem úst již zaschly a zošklivěly. Zlodějář tyto skvrny jednou manžetou svého rozedraného modrého kabátu jemně otřel; klučina neucukl.

„To znamená, že jim bylo řečeno, že krást je špatný, a já musím zapracovat na tom, aby si zvykli na něco jinýho, kapišto? No, zdá se, že ty žádnou takovou zdrženlivostí netrpíš, takže spolu snad budeme vycházet. Už jsi kradl, co?“

Hoch přikývl.

„Ještě před morem?“

Další kývnutí.

„Myslel jsem si to. Můj drahej, předrahej chlapče... ty jsi, nóóó, o rodiče nepřišel během moru, hm, že ne?“

Klučina sklopil zrak k nohám a nepatrně zavrtěl hlavou.

„Takže ses o sebe už nějakou dobu staral. Za to se vůbec nemusíš stydět. Mohl bych ti tu dokonce zajistit postavení s nějakou vážeností, kdybych jen vymyslel způsob, jak tě podrobit zkoušce.“

Namísto odpovědi chlapec hmátl pod své hadry a cosi Zlodějářovi podal. Do otevřené starcovy dlaně dopadly dva malé kožené měšce – levné kusy, tuhé a umazané, s roztřepenými provázky kolem hrdel.

„Kde jsi k nim přišel, co?“

„U stráže,“ špitl Locke. „Někteří strážníci nás zvedali a odnášeli.“

Zlodějář sebou trhl, jako kdyby mu do ruky právě zaťala zuby kobra, a nevěřícně na měšce civěl. „Tys je čmajznul zkurvený městský stráži? Pučmelounům?“

Locke přikývl, teď už s větším nadšením. „Oni nás zvedali a odnášeli.“

„Bohové,“ zašeptal Zlodějář. „Ó, bohové. Možná jsme kvůli tobě všichni pěkně v prdeli, Locke-po-otci Lamoro. Vážně pěkně.“

5

„Porušil Tajnej mír hned první noc, co byl u mě, ten malej neomalenej parchant.“ Zlodějář byl nyní pohodlněji usazen na střešní zahradě chrámu Bezokého kněze a v rukou držel vysmolenou koženou číši s vínem. Pil ten nejtrpčí druh nejpodřadnějšího skoroocta, to však bylo dalším znamením, že pravé vyjednávání mohlo teprve začít. „To se do té doby nikdy nestalo, a potom už taky ne.“

„Někdo ho naučil, jak vybrat kabát, ale nepověděl mu, že pučmelouni jsou přísně zakázaní.“ Otec Okov našpulil rty. „To je velice neobvyklé. Vskutku velice neobvyklé. Náš drahý Capa Barsavi by se s takovou osůbkou jistě velmi rád setkal.“

„Nikdy jsem nezjistil, kdo to byl. Ten kluk mi tvrdil, že se to naučil sám, ale to jsou kecy. Pětiletí si hrajou s mrtvejma rybama a koňským trusem, Okove. Nevymýšlejí z nudy jemnější postupy pro letmej dotyk a odříznutí měšce.“

„Co jsi s těmi měšci udělal?“

„Letěl jsem zpátky na spálenínskou strážnici a líbal prdele a boty, až mi rty zčernaly. Vysvětlil jsem dotyčnýmu kapitánovi, že jeden můj nováček nechápal, jak se věci v Camorru mají, že jim ty měšce vracím i s úrokama, a škemral jsem o jejich velkodušný odpuštění a všechny ty milostivý a tak dále a tak dále.“

„A přijali to?“

„Peníze člověka rozradostní, Okove. Tak jsem narval ty měšce k prasknutí stříbrem. Potom jsem dal každýmu chlapovi z jednotky prachy na pití tak na pět šest nocí a všichni jsme se shodli, že párkrát připijou na zdraví Capovi Barsavimu, kterej určitě nepotřebuje, nóóó, aby ho obtěžovali něčím tak bezvýznamným, jako že to jeho věrnej Zlodějář takhle pojebal a nechal pětiletýho kluka porušit ten zasranej Mír.“

„Tak,“ řekl Bezoký kněz, „tohle byla teprve první noc tvého spojení s tím mým tajemným šťastně koupeným chlapcem.“

„Těší mě, že k tomu malýmu nezbedovi začínáš zaujímat majetnickou náklonnost, Okove, protože to bude ještě záživnější. Dost dobře nevím, jak to vyložit. Mám děcka, který si kradení užívají. Mám děcka, který o kradení nijak nepřemýšlejí, a mám děcka, který kradení prostě trpí, protože ví, že nic jinýho na vybranou stejně nemají. Ale nikdo, a tím chci říct nikdo, po něm nikdy tak neprahl jako tenhle klučina. Kdyby mu někdo podřízl krk a medicín se mu ho pokoušel zašít, Lamora by mu ukradl jehlu i nit a se smíchem by umřel. On... krade až moc.“

„Krade až moc,“ zamyslel se Bezoký kněz nahlas. „Krade až moc. Nikdy by mě nenapadlo, že zrovna takovou stížnost uslyším od člověka, který cvičí malé zloděje.“

„Směj se, směj,“ odtušil Zlodějář, „za chvíli se teprve budeš divit.“

6

Měsíce plynuly. Částec přešel ve slaven a ten přešel ve zlatec a mlžné letní bouřky ustoupily drsnějším, prudším zimním dešťům. Ze sedmasedmdesátého roku Gandola se stal sedmasedmdesátý rok Morganteho, Otce města, Pána oprátky a lopaty.

Osm z jednatřiceti spálenínských sirotků, poněkud méně zběhlých v plnění choulostivých a zajímavých Zlodějářových úkolů, viselo z Černého mostu před Palácem trpělivosti. Tak už to chodilo – ti, kteří přežili, byli příliš zaujatí řešením vlastních choulostivých a zajímavých záležitostí, aby se trápili.

Společnost Stinného vršku, jak Locke brzy zjistil, byla pevně rozdělená do dvou kmenů: Ulic a Oken. Tím druhým byla menší, vybranější skupina, jež si všechny výdělky zajišťovala po západu slunce. Plížili se po střechách a spouštěli se komíny, páčili zámky a protahovali se zamřížovanými výklenky a kradli všechno od mincí a klenotů až po kostky sádla z nestřežených spíží.

Naproti tomu chlapci a dívky z Ulic číhávali v camorrských průchodech a dlážděných uličkách a na mostech přes kanály během dne a pracovali v partách. Starší a zkušenější děti (chňapáci) se činily na kapsách a měšcích a kupeckých stáncích, zatímco ti mladší a méně způsobilí (lákači) zařizovali odvracení pozornosti – volali na smyšlené matky, předstírali nemoci nebo se jako šílení rozbíhali všemi směry najednou a řvali „Stůj! Zloděj!“ a chňapáci se mezitím vytráceli se svou kořistí.

Každého sirotka při návratu na hřbitov po návštěvě venku obraly starší nebo větší děti – všechno, co ukradli nebo někde sebrali, procházelo hierarchií rváčů a surovců, až se to dostalo ke Zlodějářovi a ten si během dne, jak úlovky přicházely, odškrtával jména na děsivě přesném duševním seznamu. Ti, kteří něco přinesli, dostali najíst; ti, kteří ne, dostali toho večera dvojnásob náročné cvičení.

Noc co noc si Zlodějář vykračoval kolem doupat ve Stinném vršku obtěžkán měšci, hedvábnými kapesníky, náhrdelníky, kovovými knoflíky ke kabátům a tuctem dalších maličkostí, jež stály za chňapnutí. Jeho svěřenci se na ně měli vrhnout z úkrytu nebo předstíranou náhodou; ty, které zahlédl nebo ucítil při činu, okamžitě potrestal. Nechtěl je bít, raději je přinutil přihnout si z láhve neředěného zázvorového oleje, přičemž se jejich druhové shlukli okolo a posměšně skandovali. Camorrský zázvorový olej je drsná věc, ne zcela nesrovnatelná (jak mínil sám Zlodějář) s polykáním dýmajícího popela jedového dubu.

Těm, kteří nechtěli otevřít ústa, ho nalil do nosu, zatímco je starší děti držely hlavou dolů.

Nikomu se to nestalo dvakrát.

Časem se i ti s jazyky sežehlými zázvorem a opuchlými hrdly naučili základy prohrabování kabátů a „půjčování„ zboží od nepozorných obchodníků. Zlodějář je zaníceně poučoval o stavbě doubletů, vest, redingotů a kapsiček na opasky a držel při tom krok s nejnovější módou, jež přicházela z přístavů. Jeho svěřenci se naučili, co se dá odříznout, co se dá utrhnout a co se musí odejmout hbitými prsty.

„Jde o to, miláčci moji, že nemáte nohu svýho cíle ojíždět jako pes nebo se mu věšet na ruku jak ztracený děcko. Půl vteřiny skutečnýho styku s cílem je víc než dost, kolikrát až moc.“ Zlodějář si pantomimou znázornil smyčku kolem krku a vyplázl jazyk. „Buď přežijete, nebo zdechnete, podle tří posvátnejch pravidel. Zaprvé, vždycky se ujistěte, že je cíl něčím pěkně zaujatej, buď díky lákačům, nebo kvůli nějaké příhodné nesouvisející pičovině, třeba bitce nebo požáru nějakýho baráku. Požáry baráků jsou pro naše účely úžasný, chovejte je v lásce. Zadruhé omezte, a tím chci sakra říct omezte, kontakt s cílem, i když si vás nevšímá.“ Vyvlékl se z neviditelné smyčky a lišácky se zazubil. „A za poslední, jakmile uděláte svoje, vykliďte prostor, i kdyby váš cíl byl tupej jako bedna kladiv. Co jsem vás učil?“

„Jednou chňapneš, běžíš,“ zvolali jeho žáci. „Dvakrát chňapneš, visíš!“

Po jednom či po dvou přicházeli noví sirotci; vypadalo to, že starší děti každých pár týdnů s malým obřadem vršek opouštějí. Locke se domníval, že se jedná o důkaz nějakého jiného druhu kázně přesahující zázvorový olej, ale nikdy se na to nezeptal, jelikož byl na žebříčku Vršku příliš nízko na to, aby se odvážil nebo mohl věřit odpovědím, kterých by se mu dostalo.

Co se týkalo jeho vlastního výcviku, Locke se den po svém příchodu přidal k Ulicím a byl okamžitě přiřazen k lákačům (za trest, měl ten dojem). Koncem druhého měsíce mu jeho schopnosti zajistily postup do řad chňapáků. To bylo považováno za společenský vzestup, zdálo se však, že Lamora jako jediný z celého kopce dával přednost práci s lákači ještě dlouho poté, co byl oprávněn jí nechat.

V kopci byl zasmušilý a bez přátel, ale při lákání se z něj stával rozený umělec, přivádělo ho k životu. Dovedl k dokonalosti užití předžvýkané pomerančové dužiny jako napodobeniny zvratků – tam, kde se jiní lákači jednoduše popadali za břicha a sténali, Locke okořenil své výstupy o dávení soust teplé bílé a oranžové břečky k nohám zamýšleného obecenstva (nebo na cípy jejich šatů či kamaše, když byl v obzvlášť úchylném rozpoložení).

Dalším jeho oblíbeným pracovním nástrojem byla dlouhá suchá větévka ukrytá v nohavici a přivázaná ke kotníku. Prudkým padnutím na kolena ji se slyšitelným prasknutím přelomil – za doprovodu pronikavého zakvílení to představovalo účinný magnet na pozornost i soucit, zejména v bezprostřední blízkosti kola od vozu. Jakmile zaujal dav na dostatečně dlouhou dobu, zachránil ho před bližším ohledáním příchod několika dalších lákačů, kteří hlasitě oznamovali, že ho „odtáhnou domů k mámě„, aby mohl navštívit medicína. Jeho schopnost chodit se zázračně obnovila, jen co ho odvlekli za roh.

Ve skutečnosti vypracoval celý soubor vychytralých šprýmů v takové rychlosti, že zavdal Zlodějářovi příčinu, aby si ho vzal stranou a podruhé si s ním v soukromí promluvil (protože Locke několika rychlými švihy prstním nožem zařídil jedné mladé dámě nevhodné veřejné sesutí sukně a korzetu).

„Podívej se, Locke-po-otci Lamoro,“ spustil Zlodějář, „tentokrát žádnej zázvorovej olej, to ti slibuju, ale měl bych ohromnou radost, kdyby ty tvý legrácky prudce změnily směr a odklonily se od zábavnosti zpátky k účelnosti.“

Locke k němu pouze vzhlížel a šoupal nohama.

„Řeknu to teda bez obalu. Ostatní lákači den co den chodí ven, aby se na tebe podívali, ne aby vykonali svou zasranou práci. Já si tu nekrmím vlastní soukromou hereckou společnost. Doveď tu mou partu šťastnejch malejch honipér zpátky k lákání a přestaň ze sebe dělat hvězdu s tím svým.“

Nějakou dobu šlo všechno hladce.

Později, sotva šest měsíců po příchodu na kopec, Locke neúmyslně vypálil tavernu U staroskleněného vína a přivodil karanténní výtržnosti, které vážně málem smetly Úžiny z mapy Camorru.

Úžiny byly údolím doupat a chatrčí v nejsevernějším výběžku té špatné části města.

Srdce tohoto ostrova mělo tvar ledviny a tvořilo ho cosi na způsob rozlehlého amfiteátru, zhruba čtyřicet stop pod vnějšími okraji Úžin. Nakloněné řady činžovních domů a obchodů bez oken vyčnívaly z jednotlivých vrstev této ohromné klokotající mísy; zdi se hroutily na zdi a uličky se ovíjely kolem jiných mlhou postříbřených uliček tak, že žádnou úrovní Úžin nemohli projít více než dva lidé vedle sebe.

Staroskleněné víno se krčilo nad kočičími hlavami cesty, jež mířila na západ a přes kamenný most přecházela z Úžin do zelených hlubin Mary Camorrazzy. Byla to bortící se dvouposchoďová stvůra ze dřeva zprohýbaného počasím, s vratkými schody uvnitř i venku, jež zmrzačily vždy alespoň jednoho zákazníka týdně (vskutku, horlivě se tam uzavíraly sázky, který ze štamgastů si rozrazí lebku příště). Byl to brloh kuřáků dýmek a lidí závislých na vejráku, kteří si na veřejnosti vymačkávali drahocenné kapičky své drogy do očí a zůstávali rozklepaní ležet se svými vidinami, zatímco se cizinci probírali jejich majetkem nebo je používali jako stoly.

Právě nastal sedmasedmdesátý rok Morganteho, když Locke Lamora vtrhl do lokálu Staroskleněného vína, s gustem popotahoval a vzlykal a z jeho obličeje byly vidět hlavně rudé líce, krvácející rty a podlité oči, příznačné pro černý šepot.

„Prosím, pane,“ špitl k vyděšenému hromotlukovi – a hráči kostek, výčepní, děvky a zloději jen zírali. „Prosím. Máma s tátou stonají. Nevím, co s nimi je. Já jsem jediný, kdo se může hýbat – musíte„ – fňuk – „mi pomoct! Prosím, pane...“

Tohle by tedy bylo slyšet, kdyby onen hromotluk bez rozmyslu nespustil hromadný odchod ze Staroskleněného vína tím, že z plna hrdla zařval: „Šepot! Černej šepot!“ Žádný z chlapců Lockeho velikosti by nepřežil následující orgii úprku a paniky, kdyby známky nemoci na jeho obličeji netvořily ten nejlepší možný štít. Kostky zachřestily na stolech a karty se snesly jako padající listy; cínové džbánky a vysmolené kožené kalichy na pivo popadaly na zem a rozstříklo se z nich levné pití. Stoly byly převrženy, došlo na tasení nožů a obušků k popohnání ostatních a vejraře podupala neuspořádaná vlna lidské suti, jež se valila ven všemi dveřmi kromě těch, v nichž stál Locke a marně se s prosbami obracel (nebo to tak alespoň vypadalo) k výkřikům a zádům.

Jakmile z krčmy zmizeli všichni vyjma několika skuhrajících (či nehybných) vejrařů, přikradli se za Lockem jeho společníci – tucet nejrychlejších lákačů a chňapáků z Ulic, které Lamora na tuto výpravu mimořádně sezval.

Rozběhli se mezi překocené stoly a za otlučený pult a divoce sbírali všechno, co mělo nějakou cenu. Tu hrst odhozených mincí, tu dobrý nůž, tu sadu kostek z velrybích kostic s drobnými granátovými úštěpky namísto teček. Ze spižírny košíky prostého, avšak poživatelného chleba a solené máslo v nepromastitelném papíru a tucet láhví vína.

Locke jim dovolil jenom půl minuty. Zatímco si z obličeje stíral líčení, v duchu odpočítával vteřiny; a jen co dopočítal, pobídl své druhy zpátky do noci.

Srocovací bubny již duněly a svolávaly stráž a přes jejich rytmus bylo možné zaslechnout první mdlé pískání píšťal, zvuk mrazící až do morku kostí, který vyzýval vévodovy ghúly – karanténní hlídku.

Účastníci Lockeho loupežného dobrodružství se proplétali rostoucími davy popletených a vyplašených obyvatel Úžin a chvátali domů oklikou přes Maru Camorrazzu či Uhlodýmov.

Ukořistili nejvíc různých věcí a jídla v celých dějinách sirotků ze Stinného vršku a vrátili se s větší hromadou měděných půlbaronů, než v jakou Locke doufal (nevěděl, že muži, kteří hrají v kostky nebo karty, nechávají peníze ležet na očích, protože ve Stinném vršku byly takové hry výsadou těch nejstarších a nejoblíbenějších sirotků a sám nepatřil ani mezi jedny).

Po několik hodin byl Zlodějář pouze zmatený.

Té noci zpanikaření opilci Staroskleněné víno zapálili a stovky lidí se pokusily z Úžin uprchnout, jelikož městská stráž nebyla schopná vypátrat chlapce, který jako první spustil poplach. Srocovací bubny duněly až do svítání, mosty byly přehrazené a lučištníci vévody Nicovanteho se vypravili do kanálů kolem Úžin v loďkách s plochým dnem, naložených šípy, na celou noc a ještě mnohem déle.

Následující ráno opět zastihlo Zlodějáře při soukromé rozmluvě s nejmenším z jeho sirotků po moru.

„Tvůj problém, Locke-kurva-Lamoro, je ten, že nejseš rozvážnej. Víš, co to je rozvážnost?“

Locke zavrtěl hlavou.

„Vysvětlím ti to takhle. Ta hospoda měla majitele. Ten majitel pracoval pro Capu Barsaviho, samotnýho velkýho šéfa, právě tak jako já. No a majitel té hospody platil Capovi, právě tak jako já, aby se vyhnul nehodám. Kvůli tobě ho potkala strašlivá nehoda, přestože platí a žádná ho teď potkat neměla. Takže, jestli mě teda chápeš, vydráždit smečku zkurvenejch ožralejch hovad k tomu, aby to místo do základů vypálili kvůli děsu z falešnýho moru, to je protiklad obchodů rozvážnýho ražení. Troufneš si teda teď odhadnout, co to slovo znamená?“

Locke dobře věděl, kdy je správný čas důrazně přikývnout.

„Na rozdíl od toho, jak ses mě posledně pokusil předčasně poslat pod drn, se z toho tentokrát nemůžu vyplatit, a díky bohům ani nemusím, protože vypukl pořádnej bordel. Pučmelouni včera večer dobili dvě stovky lidí, než jim všem docvaklo, že nikdo žádnej šepot nemá; vévoda přivolal to svoje zkurvený pravidelný vojsko a chystal se dát Úžinám drsnej kartáč zápalným olejem. No, jedinej důvod, a tím chci říct jedinej, důvod, proč neplaveš ve žraločím žaludku s pořádně překvapeným výrazem ve tváři, je ten, že ze Staroskleněnýho vína zbyla jen hromádka popela. Nikdo neví, že tam někdo něco ukradl předtím, než se z něho stala hromádka popela. Nikdo kromě nás. Proto se všichni dohodneme, že nikdo z tohohle kopce o tom, co se stalo, nic neví a ty se naučíš něco z té zdrženlivosti, o které jsem mluvil, když jsi sem přišel prvně. Pamatuješ si zdrženlivost, že jo?“

Locke přikývl.

„Chci po tobě jen maličkosti, Lamoro. Chci čistou, hladkou práci. Chci tadyhle měšec, támhle klobásu. Chci, abys spolkl svoji ctižádost, vysral ji jako špatnej žvanec a tak na příští milion let se z tebe stal pěkně rozvážnej lákač. Můžeš to pro mě udělat? Neobírej už žádný pučmelouny, nevypaluj už žádný hospody, nezačínej už žádný zkurvený výtržnosti. Jednoduše předstírej, že seš prostomyslnej kapsář jako tvoji bratři a sestry. Jasný?“

Locke znovu přikývl a ze všech sil se snažil vypadat kajícně.

„Dobře. A teď,“ prohlásil Zlodějář, když vytáhl takřka plnou láhev zázvorového oleje, „se pustíme do jistýho, nóóó, zdůraznění mejch napomenutí.“

A nějakou dobu (jakmile Locke znovu nabyl schopnosti mluvit a dýchat bez námahy) šlo všechno hladce.

Avšak ze sedmasedmdesátého roku Morganteho se stal sedmasedmdesátý rok Sendovaniho, a třebaže Locke své podnikání před Zlodějářem nějakou dobu zdárně tajil, při jedné další zvláštní příležitosti se mu velkolepě nepodařilo zachovat rozvahu.

Když si Zlodějář uvědomil, co chlapec provedl, zašel za Capou z Camorru a zajistil si povolení k jedné malé smrti. Až potom ho napadlo navštívit Bezokého kněze, ne však kvůli slitování, ale kvůli poslední naději na drobný zisk.

7

Červeň na obloze bledla a ze dne už nezbývalo nic kromě čáry roztaveného zlata, jež pozvolna klesala za západní obzor. Locke Lamora se vlekl v dlouhém Zlodějářově stínu a jeho pán jej vedl do Perelandrova chrámu, aby ho prodal. Locke po dlouhé době konečně zjistil, kde se ztrácely starší děti.

Od severozápadního úpatí Stinného vršku k východnímu okraji dlouhé, rozsáhlé Chrámové čtvrti se klenul ohromný oblouk ze skla. Na vrcholu tohoto mostu se Zlodějář zastavil a upíral zrak na sever, přes potemnělé domy Tišin, přes mlhou ověnčené vody pádící Angevíny k Alcegrantským ostrovům a jejich zámečkům a bulvárům z bílého kamene, lemovaným stromy, oděným do bohatství, zastíněným nemožnými výškami Pěti věží.

Pětice byla nejnápadnější ze staroskleněných staveb ve městě plném této tajemné hmoty – nejmenší a nejméně velkolepý Lapač úsvitu měřil pouhých osmdesát stop na šířku a čtyři sta na výšku. Pravá barva každé z pěti hladkých věží se nyní mísila s klesající výhní hasnoucího západu slunce a pavučinovitá síť lan a nákladních košíků, jež protkávala prostor mezi věžemi, byla proti karmínové obloze takřka neviditelná.

„Chvilku tu počkáme, chlapče,“ pronesl Zlodějář neobvykle nostalgickým hlasem. „Tady na mým mostě. Touhle cestou chodí na Stinnej vršek tak málo lidí, že taky může být moje.“

Vévodův vítr, který za dne vanul od Železného moře, se obrátil; noci jako vždy vládl dusný Viselcův vítr, jenž dul z pevniny na moře, prosáklý pachy obdělávaných polí a zahnívajících bahnisek.

„Já se tě chystám zbavit, víš.“ Po chvíli Zlodějář dodal: „To není žádnej, nóóó, vtípek. Sbohy, navždy. Je škoda, že ti cosi chybí. Možná zdravej rozum.“

Locke mu neodpověděl, místo toho zíral na nesmírné skleněné věže, zatímco nebe za nimi ztrácelo barvu; rozjasnily se modrobílé hvězdy a poslední sluneční paprsky na západě zmizely, jako když se zavře obrovské oko.

Při prvním náznaku, že se na město snese opravdová temnota, se rozsvítilo nové, mdlé a blikotavé světlo, aby ji zahnalo – toto světlo vyzařovalo ze staroskla samotných Pěti věží i z průsvitného skla mostu, na němž stáli. Přibývalo ho s každým výdechem, stále nabíralo na síle, až zalévalo město tajemným polosvitem podmračeného dne.

Nadešla hodina pasvětla.

Od výšin Pěti věží, přes obsidiánovou plochu obrovských skleněných vlnolamů až po umělé útesy pod břidlicově zbarvenými vlnami vyzařovalo pasvětlo z každé plošky a každičkého střípku staroskla v Camorru, z každého drobečku této cizí látky, jež tu před dávnými časy zanechala stvoření, která jako první dala městu tvar. Každou noc, jakmile západ s konečnou platností spolkl slunce, se ze skleněných mostů staly prameny světluščího svitu; skleněné věže, skleněné třídy a podivné zahrady se skleněnými sochami se roztřpytily matnou září fialové, azurové, oranžové a perlově bílé barvy a měsíce s hvězdami pobledly do šedi.

Tohle bylo v Camorru považováno za soumrak – konec práce pro poslední denní dělníky, přivolání nočních hlídek a uzavření pevninských bran; hodina nadpřirozeného jasu, který zakrátko ustupoval skutečné noci.

„Tak se vydáme za obchodem,“ prohodil Zlodějář, oba zamířili do Chrámové čtvrti a kráčeli po měkkém cizím světle.

8

Pasvětlo představovalo poslední hodinu, během níž camorrské chrámy obvykle zůstávaly otevřené, a Bezoký kněz v Domě Perelandrově ani chviličku z tohoto zbývajícího času nepromeškal a plnil měděný kotlík na peníze, který před ním spočíval na schodech jeho sešlého chrámu.

„Sirotci!“ hřímal hlasem, jenž by se cítil jako doma na bitevním poli: „Nestanou se z nás všech dříve či později sirotci? Běda těm, kteří byli odtrženi od matčina prsu hned v dětství!“

Po stranách kotlíku na peníze seděla dvojice hubených mladíků, patrně sirotků, oděných do bílých rouch s kápěmi. Tajuplný přísvit pasvětla jako by rozpaloval prázdnou černotu upřených očí, kterými sledovali muže a ženy pospíchající za svou prací po náměstích a třídách bohů.

„Běda těm,“ pokračoval kněz, „které krutý osud vyhnal do zpustlého světa, v němž pro ně není místa, světa, v němž nemají žádný účel. Otroky, právě to z nich činí! Otroky, anebo ještě hůře, hračky k ukájení chlípných a bezbožných, a nutí je vést položivot v nevýslovném úpadku, vedle něhož by pouhé otroctví bylo požehnáním!“

Locke žasl, protože dosud nikdy nebyl svědkem žádného vystoupení a neslyšel cvičeného řečníka. V tom hlasu zaznívalo opovržení, jež by vyvařilo stojatou vodu z kamene; zaznívala v něm výčitka, jež zrychlila chlapcův tep podrážděným studem, třebaže byl sám sirotkem. Přál si, aby na něj muž se silným hlasem ještě zahřímal.

A tak veliká byla proslulost otce Okova, Bezokého kněze, že o něm slyšel dokonce i Locke Lamora: byl to muž na sklonku středního věku s hrudí širokou jako písařův stolek a s vousem, který mu visel z vrásčitého obličeje jako vlněný hadřík. Oči a čelo mu zakrývala tlustá bílá páska, až k holým kotníkům mu splýval bílý bavlněný háv a zápěstí měl obepnuté černými železnými okovy. Z těchto pout visely těžké ocelové řetězy, které se táhly po schodech chrámu a otevřenými dveřmi až do jeho nitra. Locke si všiml, že když otec Okov kynul svým posluchačům, řetězy se téměř napínaly. Přibližoval se až k samotným hranicím své svobody.

Po třináct let, tvrdily lidové příběhy, nohy otce Okova nevkročily dál než na schody jeho chrámu. Jakožto výraz oddanosti Perelandrovi, Otci milosrdných, Pánovi přehlížených, se přikoval ke stěnám své vnitřní svatyně železnými pouty, která neměla zámky ani klíče, a zaplatil medicínovi za to, aby mu před zraky zástupu lidí vytrhl oči.

„Pán přehlížených bdí nad všemi syny a dcerami zemřelých, o tom vás mohu ujistit! Požehnáni jsou v jeho očích ti, kdož jsou nespoutáni úvazky krve a poskytují pomoc a útěchu všem bez matek a otců...“

Ačkoli se vědělo, že je slepý, a k tomu nosil pásku, Locke by přísahal, že otec Okov obrátil hlavu právě k němu a Zlodějářovi, když se blížili přes náměstí.

„... z nepochybné dobroty svých srdcí živí a ochraňují děti Camorru; ne s hrabivostí ve svých chladných duších, ale s nezištnou laskavostí! Skutečně požehnáni,“ syčel zápalem, „jsou ochránci camorrských něžných, potřebných sirotků.“

Když Zlodějář dospěl ke chrámovému schodišti a vzhlédl, dal si záležet, aby patami zaklepal o kameny a tak ohlásil svoji přítomnost.

„Někdo se blíží,“ pronesl otec Okov, „dva lidé, alespoň to tvrdí mé uši!“

„Přivedl jsem vám toho kluka, o kterým jsme se bavili, otče,“ oznámil Zlodějář dost hlasitě, aby to zaslechla i hrstka kolemjdoucích, kdyby poslouchala. „Připravil jsem ho, jak jsem jen dovedl, k, nóóó, ke zkouškám do noviciátu a k zasvěcení.“

Kněz přiklopýtal po schodech k Lockemu a své chřestící řetězy táhl za sebou.

Zahalení hoši střežící kotlík na peníze mu věnovali letmý pohled, ale mlčeli.

„Vážně?“ Ruce otce Okova se znepokojivou přesností vystřelily a jeho mozolnaté prsty se jako pavouci rozeběhly po Lockeho čele, lících, nosu a bradě. „Malý chlapec, zdá se, velice malý chlapec. Ale troufám si tvrdit, že v těchto podvyživených křivkách smutné tváře sirotka se ukrývá jistá míra charakteru.“

„Jeho jméno,“ pronesl Zlodějář, „zní Locke Lamora a já spolíhám na Perelandrův řád, že najde celou řadu využití pro jeho, nóóó, neobvyklej stupeň osobní přičinlivosti.“

„Je dobře,“ zaburácel kněz, „že byl upřímný, kajícný, poctivý a tíhl ke kázni. Já však nepochybuji o tom, že v době, kterou strávil ve tvé láskyplné péči, jsi mu tyto vlastnosti vštěpoval vlastním příkladem.“ Třikrát tleskl. „Chlapci moji, pro dnešek jsme s prací skončili. Vyberte obětiny od dobrých lidí z Camorru a uvedeme našeho nastávajícího zasvěcence do chrámu.“

Zlodějář Lockemu krátce stiskl rameno, načež jej docela nadšeně postrčil do schodů k Bezokému knězi. Když kolem něj hoši v bílých rouchách procházeli s rámusícím měděným kotlíkem, hodil do něj Zlodějář malý kožený měšec, doširoka rozpažil a s příznačnou hadí strojeností se uklonil. Naposledy ho Locke zahlédl, jak se chvatně ubírá Chrámovou čtvrtí a křivé paže a kostnatá ramena se mu vesele kolébají. Vykračoval si jako muž propuštěný na svobodu.

9

Svatyni Perelandrova chrámu tvořila zatuchlá kamenná komora s několika loužemi stojaté vody; plísní strávené goblény na stěnách se rychle rozplétaly na jednotlivá vlákna. Osvětlená byla pouze pastelovou září pasvětla a vlažným úsilím matně bílé alchymické koule, vratce usazené na držáku přímo nad ocelovým plátem, který Bezokého kněze poutal ke zdi svatyně. Locke neviděl nic víc než průchod zatažený závěsem v zadní stěně.

„Calo, Galdo,“ řekl otec Okov, „buďte hodní hoši a postarejte se o vrata, ano?“

Dvojice chlapců v hávech odložila měděný kotlík a přesunula se k jednomu z goblénů. Společně jej odsunuli a zatáhli za skryté zařízení; nějaké veliké soustrojí ve zdech svatyně zavrzalo a dvojitá vrata na chrámové schodiště se začala zavírat dovnitř. Jakmile do sebe se skřípěním kamene o kámen zapadla, alchymická koule najednou zahořela jasnějším světélkováním.

„Tak,“ pronesl Bezoký kněz, klekl si a nechal kolem sebe v malých ocelových hromadách nakupit prověšené řetězy, „pojď sem, Locke Lamoro, podíváme se, jestli oplýváš některým z nadání nezbytných pro to, aby ses mohl stát zasvěcencem tohoto chrámu.“

Jelikož otec Okov klečel, měli on a Locke čela přibližně ve stejné výšce. V odpověď na Okovovy kynoucí ruce Locke přikročil blíž a čekal. Kněz nakrčil nos.

„Vidím, že tvůj původní pán je i nadále spíše nevybíravý, pokud jde o zápach jeho nohsledů. Nevadí. To brzy napravíme. Prozatím mi prostě podej ruce, takhle.“ Okov pevně, avšak jemně naváděl Lockeho malé ruce, až chlapcovy dlaně spočinuly na jeho pásce přes oči. „Teď... jenom zavři oči a soustřeď se. Soustřeď se. Nech všechny ctnostné myšlenky, které v sobě máš, vyplout na povrch – nech teplo své štědré duše proplouvat svýma nevinnýma rukama. Ach, ano, přesně tak.“

Locke byl zpola vyplašený a zpola pobavený, avšak rysy ošlehaného obličeje otce Okova se uvolnily a ústa mu brzy zůstala viset otevřená dokořán v blaženém očekávání.

„Ááááááách,“ zašeptal kněz hlasem plným emocí, „ano, ano, máš nadání... nějakou sílu... já ji cítím... Mohl by to skoro být... zázrak!“

Vtom Okov prudce škubl hlavou dozadu a Locke odskočil opačným směrem. Řetězy zařinčely, kněz pozvedl spoutané ruce k pásce a okázale si ji strhl.

Locke v nejistotě, jak mohou vypadat bezoké oční důlky, ucouvl, knězovy oči však byly docela obyčejné – Okov vlastně zašilhal bolestí, několikrát si je protřel a pohledem ucukával před září alchymické koule.

„Ááách-ha-ha-ha!“ vykřikl a konečně napřáhl ruce k Lockemu. „Jsem uzdravený! Jsem uzdravený! Já ZASE VIDÍM!“

Locke zíral, podruhé té noci civěl jako tupec, a neměl ponětí, co na to říct.

Dvojice hochů v hábitech za ním se rozhihňala a Lockeho obočí se v podezření prohnulo.

„Vy nejste... doopravdy slepý,“ řekl.

„A ty zjevně nejsi hloupý!“ zvolal Okov a s radostí, jež z jeho kolen vyloudila vlhce znějící prasknutí, vyskočil. Zamával spoutanýma rukama jako pták, který se pokouší vzlétnout. „Calo! Galdo! Sundejte mi ty zatracený věci ze zápěstí, ať můžeme spočítat naše dnešní milodary!“

Oba zahalení chlapci přispěchali a provedli s pouty cosi, co Locke dost dobře neviděl. Pouta sklouzla a za třeskutého klapání odpadla na zem. Okov si opatrně promnul kůži, jež se ukrývala pod nimi – svítila bíle jako maso čerstvé ryby.

„Vy doopravdy... nejste kněz!“ dodal Locke, zatímco starší muž třením navracel svým předloktím barvu.

„Ó, ne,“ odtušil Okov. „Ne, nejsem kněz. Alespoň ne kněz, ehm, Perelandra. Ani mí novici nejsou zasvěcení Perelandrovi. Ani ty nebudeš Perelandrovým zasvěcencem. Locke Lamoro, pozdrav Cala a Galda Sanzovy.“

Hoši v bílých hávech shodili kápě a Locke poznal, že jsou to dvojčata – možná o rok nebo dva starší než on sám, vypadali však mnohem statněji. Měli olivovou pleť a černé vlasy pravých Camořanů, jejich totožné dlouhé orlí nosy nicméně představovaly jistou anomálii. S úsměvem se chytili za ruce a svorně se lehce uklonili.

„Ehm, ahoj,“ vypravil ze sebe Locke. „Který z vás je... který?“

„Dnes jsem já Galdo,“ opáčil ten po Lockeho levici.

„Zítra budu Galdo asi já,“ opáčil ten druhý.

„Nebo možná oba budeme chtít být Calo,“ dodal ten, který promluvil jako první.

„Časem,“ přerušil je otec Okov, „se naučíš poznat jednoho od druhého podle počtu důlků, jak jsem tomu kterýmu nakopal prdel – jednomu se vždycky nějak podaří předčit toho druhýho.“ Stál za Lockem a obě široké těžké ruce mu položil na ramena. „Blbečci, tohle je Locke Lamora. Jak jste mohli vidět, právě jsem ho koupil od vašeho bývalýho mecenáše, pána Stinnýho vršku.“

„My si tě pamatujem,“ řekl zřejmě Galdo.

„Sirotek ze Spálenína,“ řekl zřejmě Calo.

„Otec Okov nás koupil chvíli po tom, cos dorazil,“ pronesli jednohlasem a zazubili se.

„Nechte těch pitomostí,“ nařídil otec Okov jaksi královským hlasem. „Právě jste se dobrovolně nabídli, že uvaříte večeři. Hrušky a klobásy na oleji, a dvojitou porci pro vašeho nového bratříčka. Mazejte. My se s Lockem podíváme na ten kotlík.“

Dvojčata se s úšklebky a sprostými posunky přesunula k průchodu se závěsem a zmizela za ním. Locke slyšel, jak se jejich kroky vzdalují při sestupu po jakémsi schodišti, a potom mu otec Okov naznačil, ať se usadí vedle měděného kotlíku na peníze.

„Posaď se, chlapče. Prohodíme pár slov o tom, co se tu děje.“ Okov se usadil na mokrou podlahu, zkřížil nohy a upřel na Lockeho zahloubaný pohled. „Tvůj bývalý pán mi řekl, že zvládáš jednoduché počty. Je to pravda?“

„Ano, pane.“

„Neříkej mi ,pane‘. Scvrkávají se mi z toho koule a praskají zuby. Říkej mi prostě otče Okove. A když už tu sedíš, nahni se pro ten kotlík a spočítej všechny peníze, co v něm jsou.“

Locke se pokusil kotlík překlopit na bok, napjal svaly a hned pochopil, proč se Calo a Galdo o toto břemeno raději dělili. Okov do dna kotlíku strčil a obsah se konečně rozsypal na podlahu vedle Lockeho. „Není snadné ho sebrat, když je takhle těžký,“ pronesl Okov.

„Jak můžete... jak můžete předstírat, že jste kněz?“ zeptal se Locke, zatímco třídil celé měděné mince a odštípnuté měděné kousíčky na malé hromádky. „Vy se snad nebojíte bohů? Perelandrovy zloby?“

„Samozřejmě, že se bojím,“ odvětil Okov a prsty si prohrábl oblý střapatý vous. „Hrozně se jich bojím. Jak jsem už řekl, já jsem kněz, jenom ne Perelandrův. Jsem zasvěcený služebník Bezejmenného třináctého, Ochránce zlodějů, Strážného křiváka, Dobrodince, Otce nezbytných záminek.“

„Ale... vždyť jich je jenom dvanáct.“

„Je směšné, kolik lidí je v tomto ohledu špatně poučeno, můj milý chlapče. Představ si, jestli chceš, že Dvanáctka má mladšího bratříčka, něco jako černou ovci, který má na starosti výsadně hájemství zlodějů, jako jsme ty a já. Třebaže Dvanáctka nepřipustí, aby jeho Jméno bylo vysloveno či zaslechnuto, nalezla v těch jeho veselých zmrďárnách jisté dlouhodobé zalíbení. A tak nečestné staré pozéry, jako jsem já, nesrazí blesk ani nerozklovají vrány za to, že se usídlí v chrámu nějakého ctihodnějšího boha, jako je třeba zrovna Perelandro.“

„Vy jste knězem tohohle... Třináctého?“

„Ovšem. Kněz zlodějů a zlodějský kněz. Tímtéž se jednoho dne stanou i Calo a Galdo a možná i ty, když prokážeš, že stojíš alespoň za tu almužnu, kterou jsem za tebe dal.“

„Ale...“ Locke natáhl ruku a vybral z hromádek měďáků měšec od Zlodějáře (váček z rezavě rudé kůže) a podal ho Okovovi. „Jestli jste za mě zaplatil, tak proč tu můj starý pán nechal obětinu?“

„Ach. Tím potvrzuje, že jsem za tebe vážně zaplatil, a nestál jsi moc, a tohle není žádná obětina.“ Okov váček rozvázal a nechal si obsah vypadnout do dlaně – jediný bílý žraločí zub, dlouhý jako Lockeho palec. Okov jím na chlapce zamával. „Už jsi někdy nějaký viděl?“

„Ne. Co to je?“

„Je to znamení smrti. Zub vlčího žraloka je osobní pečetí Capy Barsaviho – šéfa tvého původního pána. Mého šéfa i tvého šéfa, když už jsme u toho. Tohle znamená, že seš takovej vzdornej zabedněnej malej nedomrdek, že tvůj původní pán dokonce zašel za Capou a dostal svolení tě zabít.“

Okov se zakřenil, jako by mu právě nesdělil nic víc než sprostý vtip. Locke se otřásl.

„Přinutilo tě to k zamyšlení, chlapče můj? Dobře. Podívej se na něj, Locke. Dobře, pořádně si ho prohlédni. Tohle znamená, že tvá smrt už je zaplacená. Tohle jsem koupil od tvého původního pána, když jsem tě dostal za sníženou cenu. Tohle znamená, že i kdyby tě zítra sám vévoda Nicovante přijal za vlastního a prohlásil tě svým dědicem, pořád bych ti mohl rozkřápat lebku a přibít tě ke kůlu a nikdo ve městě by kurva ani nehnul prstem.“

Okov hbitě zašoupl zub zpátky do červeného měšce a ten potom na tenké šňůrce pověsil Lockemu kolem krku. „Tohle budeš nosit,“ prohlásil, „dokud tě neshledám dostatečně cenným na to, abych to sundal, nebo dokud nevyužiji moc, kterou mi dává, a... takhle!“ Švihl dvěma prsty ve vzduchu před Lockeho hrdlem. „Schovej si to pod šaty a pořád to nos na kůži, aby ti to připomínalo, jak blízko, jak strašně blízko ses dnes večer dostal k proříznutí hrdla. Kdyby tvůj původní pán nebyl jen o vlásek hamižnější, než je mstivý, nepochybuji, že už bys plaval v zátoce.“

„Co jsem mu udělal?“

Okov provedl s očima cosi takového, že si chlapec připadal menší už jen proto, že se pokusil něco namítnout. Locke se zavrtěl a pohrával si s váčkem se znamením smrti.

„Prosím tě, chlapče. Nezačínejme vzájemně urážet svou inteligenci. V životě jsou jenom tři druhy lidí, které nikdy neobelstíš – zastavárníci, běhny a vlastní matka. Jelikož je tvá matka po smrti, zaujal jsem její místo já. Proto jsem odolný vůči kecům.“ Okovův hlas zvážněl. „Ty víš moc dobře, proč měl tvůj bývalý pán důvod být s tebou nespokojený.“

„Říkal, že jsem nebyl... rozvážný.“

„Rozvážný,“ zopakoval Okov. „To je dobrý výraz. A ne, rozvážný tedy nejsi. Všechno mi řekl.“

Locke vzhlédl od hromádek měďáků a vypoulil oči, bezmála uslzené. „Všechno?“

„Naprosto. Všechno.“ Okov dlouhou, náročnou chvíli upíral na chlapce zrak, potom vzdychl. „Kolik toho dnes dobří občané Camorru dali na Perelandrovu věc?“

„Dvacet sedm měděných baronů, myslím.“

„Hmmm. Jen něco málo přes čtyři stříbrné solóny. Slabý den. Ale stejně je to lepší než všechny další způsoby okrádání, jaké jsem kdy viděl.“

„Vy kradete i tyhle Perelandrovy peníze?“

„Samozřejmě, že ano, chlapče. Už jsem se zmínil, že jsem zloděj, nebo ne? Ne takový zloděj, na jaké jsi zvyklý. Lepší. Celý Camorr je plný pitomců, kteří se pachtí a nechávají se věšet, a to všechno kvůli tomu, že si myslí, že okrádání je cosi, co se dělá rukama.“ Otec Okov si odplivl.

„Ehm... čím kradete vy, otče Okove?“

Vousatý kněz si dvěma prsty poklepal ze strany na hlavu, potom se široce zašklebil a poklepal si prsty na zuby. „Rozum a velká huba, chlapče můj, rozum a velká huba. Před třinácti lety jsem tu složil prdel a ti pobožní cucáci z Camorru mě od té doby zahrnujou penězma. Navíc jsem proslul od Řeřav až po Tal Verrar, ale tam si většinou vydělávám ve zlatě.“

„Není to nepohodlné?“ otázal se Locke a rozhlédl se po vnitřku chrámu. „Přebývat tady, nikdy nechodit ven?“

„Tohle malé zchátralé zákulisí netvoří celou rozlohu mého chrámu stejně, jako tvým bývalým domovem nebyl doopravdy hřbitov.“ Okov se zachichotal. „My jsme zloději jiného ražení, Lamoro. Našimi nástroji jsou podvod a zmatení; nevěříme v tvrdou práci, když nám přetvářka s pěknou snůškou keců může vydělat podstatně víc.“

„Potom... jste jako... lákači.“

„Možná, v tom ohledu, jakým se sud zápalného oleje podobá špetce papriky. A právě proto jsem za tebe zaplatil, chlapče můj, třebaže máš zdravého rozumu, jen co by se za nehet vešlo. Ty jsi jako goblén na podlahu. Jsi zkroucenější než páteř akrobata. Vážně bych z tebe mohl něco udělat, kdybych usoudil, že ti můžu důvěřovat.“

Pátravý pohled opět spočinul na Lockem a chlapec uhádl, že se od něj čeká, že něco řekne.

„To by se mi líbilo,“ špitl. „Co mám udělat?“

„Můžeš začít mluvením. Rád bych si poslechl, cos provedl na Stinným vršku – ty srance, kvůli kterejm se na tebe tvůj původní pán tak naštval.“

„Ale... vždyť jste říkal, že už všechno víte.“

„To vím. Ale chci si to poslechnout od tebe, čistě a jasně, a chci to správně hned napoprvé, žádné vracení a vynechávky. Jestli se mi pokusíš zatajit cokoliv, o čem vím, že bys to měl zmínit, tak mi nedáš na vybranou a budu tě muset shledat bezcenným mrháním mé důvěry – a mou odpověď již nosíš kolem krku.“

„Kde,“ zeptal se Locke a hlas se mu pouze mírně zadrhl, „mám začít?“

„Můžeme začít u tvých posledních přestupků. Existuje jeden zákon, který bratři a sestry ze Stinného vršku nesmějí nikdy porušit, ale tvůj bývalý pán mi řekl, že ty jsi ho porušil hned dvakrát a myslel sis, že jsi dost mazaný na to, aby ti to prošlo.“

Locke sklopil zrak ke svým prstům a jeho líce získaly jasně rudou barvu.

„Popiš mi to, Locke. Zlodějář mi řekl, žes zosnoval vraždu dvou hochů ze Stinného vršku a jemu nedošlo, že v tom máš prsty, dokud nezemřel i ten druhý.“ Okov si propletl prsty před obličejem a klidně na chlapce se znamením smrti na krku hleděl. „Chci vědět, proč jsi je zabil, a chci vědět, jak jsi je zabil, a chci to slyšet z tvých vlastních úst. Hned teď.“

KNIHA PRVNÍ
CTIŽÁDOST

Inu, umím se smát a s úsměvem vraždit

a provolávat slávu tomu, jenž mé srdce rmoutí,

a smáčet své líce pokryteckými slzami

a tvářit se, jak je právě třeba.

Shakespeare, Jindřich VI., Díl III.

KAPITOLA PRVNÍ

Ošálení dona Salvary

1

Hlavní zásada Lockeho Lamory zněla takto – dobrý podvod zabere tři měsíce plánování, tři týdny cvičení a tři vteřiny získání nebo věčné ztráty důvěry oběti.

Tentokrát měl v úmyslu strávit tyto tři vteřiny tím, že se nechá škrtit.

Locke klečel a Calo stojící za ním mu natřikrát kolem krku ovinul konopný provaz. Hrubé lano vypadalo působivě a mělo na Lockeho hrdle zanechat velice věrohodný červený pruh. Žádný pravý camorrský asasín dost starý na to, aby se udržel na nohách, by nerdousil ničím jiným než hedvábím či strunou, samozřejmě (jsou lepší na zaškrcení průdušnice oběti), uvažoval Locke, pokud by však don Lorenzo Salvara dovedl rozeznat předstírané rdoušení od skutečného mrknutím oka na vzdálenost třiceti kroků, potom šeredně podcenili muže, kterého se chystali oloupit, a celý podvod by stejně nevyšel.

„Už ho vidíš? Nebo Broukovo znamení?“

Locke sykl otázku tak tiše, jak jen dovedl, potom vydal pár působivých klokotavých zvuků.

„Žádný znamení. Žádnej don Salvara. Můžeš dejchat?“

„Bez problému, bez nejmenšího problému,“ zašeptal Locke, „ale víc se mnou lomcuj, vážně se mnou zalomcuj. To je ta část, co ho přesvědčí.“

Čekali na konci slepé uličky vedle starého chrámu Šťastných vod. Kdesi za vysokou omítnutou zdí bylo slyšet proud chrámových modlitebních vodopádů. Locke se znovu popadl za neškodné smyčky provazu na hrdle a věnoval letmý pohled koni, který na něj hleděl a stál jen pár kroků opodál, obtěžkán bohatě vyhlížejícím nákladem obchodních balíků. To ubohé tupé zvíře bylo utlumené – za mléčně bílým povlakem nemrkajících očí se neskrývala žádná zvědavost ani strach. Nezajímalo by ho to, ani kdyby ke škrcení docházelo doopravdy.

Drahocenné vteřiny plynuly; slunce zářilo vysoko na obloze, z níž se odpařily mraky, a špína uličky se lepila na nohavice Lockeho kalhot jako mokrý cement. Nedaleko ležel ve stejném svinstvu i Jean Tannen, zatímco Galdo (většinou) předstíral, že jej kope do žeber. Přinejmenším minutu již zvesela kopal vedle, stejnou dobu, po níž jeho dvojče škrtilo Lockeho.

Očekávali, že don Salvara každým okamžikem projde ústím uličky a v ideálním případě se požene zachránit Lockeho a Jeana před útočníky – jít to dál tímhle tempem, dopadlo by to tak, že by je zachraňoval před nudou.

„Bohové,“ zašeptal Calo, když sklonil ústa k Lockeho uchu, jako by syčel nějakou výhrůžku, „kde k čertu vězí ten zatracenej Salvara? A kde je Brouk? Nemůžeme se tu takhle srát celej den. Kolem ústí týhle zpropadený uličky choděj i jiný lidi!“

„Jen mě škrť,“ zašeptal Locke. „Pomysli na dvacet tisíc celých korun a dál mě škrť. Já se můžu dusit celý den, když budu muset.“

2

Při rozbíhání samotného podvodu šlo toho rána všechno jako po másle; svou roli v první velké hře jednoho malého zloděje nakonec sehrála i skutečnost, že vzali v potaz jeho přirozenou nezvedenost.

„Jasně, dobře vím, kde mám sakra bejt, až to celý začne,“ skučel Brouk. „Na střeše toho chrámu jsem strávil víc času než ve zpropadeným lůně svý matky!“

Jean Tannen si nechal pravou ruku unášet teplou vodou kanálu a znovu se zahryzl do kyselého jablka z močálu, které držel v levici. Čelní okrajník pramice s plochým dnem byl ideálním místem pro odpočinek ve svitu časného jitra barvy zředěného vína a umožňoval všem dvěma stům dvaceti librám Jeanovy postavy, aby se pohodlně rozvalily – sudovitému břichu, těžkým pažím, nohám do „o„ a tak dále.

Jediným dalším člověkem (tím, co oddřel všechnu práci) na palubě prázdné pramice byl Brouk, vyčouhlý a vlasatý dvanáctiletý hoch, zapřený o řídící bidlo na zádi.

„Tvoje matka měla pochopitelně dost naspěch, aby se tě zbavila, Brouku.“ Jean měl jemný a bláznivě nepřiměřený hlas – mluvil jako učitel hudby či přepisovač svitků. „To my ne. Raději mě ještě jednou oblaž důkazem bystrého pochopení naší hry.“

„Zatraceně!“ opáčil Brouk a opět postrčil prám proti klidnému proudu kanálu směřujícího k moři. „Ty a Locke a Calo a Galdo budete dole v uličce mezi Šťastnejma vodama a zahradama Nařina chrámu, jasný? Já budu na střeše chrámu přes cestu.“

„Pokračuj,“ vypravil Jean z úst plných jablka z močálu. „Kde bude don Salvara?“

Po jílovitě zbarvené vodě kanálu kolem nich klouzaly další pramice, těžce naložené vším možným od sudů s pivem až po bučící krávy. Brouk jejich loďku postrkoval na sever podél hlavní obchodní vodní cesty Camorru zvané Via Camorrazza, ve směru k Měnivému trhu, a město se kolem nich škubavě probíralo k životu.

Nakloněné šedivé činžáky z kamenů ohlazených vodou vyplivovaly své obyvatele do slunečního svitu a rostoucího letního horka. Byl měsíc částec, což znamenalo, že lidem v bezmračném bílém žáru počátkem odpoledne bude velice chybět sražený noční pot, který se teď odpařoval z budov v podobě mlžného oparu.

„Vyjde z chrámu Šťastnejch vod, právě jako to dělá každej den pokání, přesně kolem poledne. Když budem mít štěstí, bude s sebou mít dva koně a jednoho chlapa.“

„Podivný rituál,“ prohlásil Jean. „Proč by dělal něco takového?“

„Slíbil to svý matce, když byla na smrtelným loži.“ Brouk zabodl bidlo do kanálu, chvíli se do něj opíral a znovu se mu podařilo o kus je pošoupnout. „Zůstala u vadranskýho náboženství i po tom, co se provdala za starýho dona Salvaru. Proto každej týden skládá ve vadranským chrámu oběti a upaluje domů, jak nejrychlejš může, aby mu nikdo nevěnoval moc pozornosti. Zatraceně, Jeane, vždyť já už ty žvásty znám. Proč bych tu vůbec byl, kdybyste mi nevěřili? A proč musím tuhle pitomou pramici celou cestu na trh tlačit já?“

„No, můžeš s tím kdykoli přestat, když se ti podaří porazit mě v boji muže proti muži, tři kola z pěti.“ Jean se zašklebil a odhalil tak dvě řady křivých rváčských zubů v obličeji, který vypadal, jako kdyby ho někdo položil na kovadlinu a pokusil se ho stlouct do půvabnější podoby. „Navíc jsi učněm hrdého řemesla a učí tě ti nejlepší a nejnáročnější mistři, jakých se ti mohlo dostat. To, že dostáváš všechnu tu práci na hovno, prospívá tvojí mravní výchově.“

„Tys mi nedal žádnou posranou mravní výchovu.“

„Pravda. Nuže, to bude pravděpodobně tím, že se s Lockem již celá léta vyhýbáme té naší. Pokud jde o to, proč si znovu procházíme plán, pak dovol, abych ti připomenul, že stačí jeden větší kiks a osud támhletěch ubohých mizerů bude ve srovnání s tím, čeho by se dostalo nám, vypadat radostně.“

Jean ukázal na jeden městský vůz se splašky, zastavený na třídě u průplavu, kde měl obdržet dlouhý tmavý proud stolice z horního okna veřejné pivnice.

Tyto vozy obsluhovali bezvýznamní zločinci, jejichž přečiny byly příliš malé, než aby ospravedlnily trvalé věznění v Paláci trpělivosti – připoutaní k vozům a zabalení do údajné ochrany dlouhých kožených ponč každé ráno vyráželi, aby si užili co možná nejvíc slunce, když zrovna neproklínali pochybnou přesnost, s níž několik tisíc Camořanů vyprazdňovalo své nočníky.

„Já to neposeru, Jeane.“ Brouk zatřásl svými myšlenkami jako prázdným měšcem a zoufale pátral po něčem, co by řekl, aby to znělo tak klidně a sebejistě, jací v jeho představách vždy byli i Jean a všichni starší Páni parchanti – avšak jazyk u většiny dvanáctiletých rychle předbíhá mysl. „Prostě to neposeru. Já to sakra neposeru. Přísahám.“

„Hodný hoch,“ odtušil Jean. „To rád slyším. Ale co že vlastně neposereš?“

Brouk si povzdychl. „Dám vám znamení, až bude Salvara na cestě z chrámu Šťastnejch vod. Nespustím oči z nikoho, kdo se pokusí projít kolem té uličky, obzvlášť z městské stráže. Když se o to někdo pokusí, seskočím ze střechy toho chrámu a dlouhým mečem jim na místě rozsekám ty jejich podělaný hlavy.“

„Co že to...?“

„Řekl jsem, že odvrátím pozornost, jak jen dovedu. Seš snad nahluchlej, Jeane?“

Po levici jim ubíhala řada vysokých účtáren, z nichž podél nábřeží všechny stavěly na odiv lakované tesařské práce, hedvábné markýzy, mramorová průčelí a další okázalé prvky. V ulici těchto tří a čtyřpatrových budov byly hluboce zapuštěné kořeny peněz a moci: v ulici Hamižníků, nejstarší a nejbohatší peněžní čtvrti na tomto světadíle. To místo bylo prosáklé vlivem a vypracovanými obřady stejně jako skleněné výšiny Pětice věží, v nichž se vévoda a šlechtické rody odlučovali od města, jemuž vládli.

„Zavez nás ke břehu přímo pod mosty, Brouku.“ Jean neurčitě pokynul jablkem. „Náš vašnosta tam bude čekat, aby se nalodil.“

Přímo uprostřed ulice Hamižníků přemosťovaly Viu Camorrazzu dva oblouky ze staroskla, vysoká a úzká kočičí lávka pro pěší a nižší, širší most pro vozy. Hladký lesk cizího skla nejvíc ze všeho připomínal tekutý démant, něžně prohnutý obříma rukama a zanechaný, aby zatvrdl nad kanálem. Na pravém břehu se nacházela Faurie, přecpaný ostrov vícepatrových kamenných nájemních domů a střešních zahrad. Na pozadí také kamenného nábřeží bíle pěnila dřevěná kola a vynášela vodu do sítě žlabů a viaduktů, jež se na všech úrovních křížem krážem proplétala nad ulicemi Faurie.

Brouk dojel s pramicí k vratkému nábřeží přímo pod kočičí lávkou; z mdlého a štíhlého stínu její klenby seskočil na nábřeží muž oděný (stejně jako Brouk a Jean) do kožených kalhot umazaných od oleje a hrubé bavlněné košile. Dalším nenuceným skokem se přenesl do pramice, která se při jeho příchodu málem překotila.

„Budiž pozdraven, pane Jeane Tannene, vroucně vám blahopřeji ke šťastnému načasování vašeho příjezdu!“ pronesl nově příchozí.

„Gratuluji i já vám, co se týče nepřekonatelného půvabu vašeho sestoupení na naše převelice skromné plavidlo, pane Lamoro.“ Jean toto prohlášení završil tím, že si do úst hodil zbytek jablka, se stopkou i vším ostatním, a vyloudil vlhký křoupavý zvuk.

„Já se z tebe poseru, člověče.“ Locke vyplázl jazyk. „Musíš to žrát? Vždyť víš, že černý alchymisti vyráběj ze semínek těchhle zatracenejch věcí jed na ryby.“

„To se mám,“ prohlásil Jean, když spolkl poslední kousíčky rozžvýkané dužiny, „že nejsem ryba.“

Locke byl ve všech ohledech průměrný muž – měl průměrnou výšku, byl průměrně stavěný, s průměrně tmavými vlasy zastřiženými kousek nad tváří, jež nebyla ani pohledná, ani zapamatovatelná. Vypadal jako pravý Therin, třebaže byl možná o něco méně olivový a zdravě růžový než Jean či Brouk; v jiném světle by mohl být pokládán za velice opáleného Vadrana. Samy jeho bystré šedivé oči neoplývaly žádným nápadným rysem – byl mužem, kterého bohové mohli úmyslně stvořit k tomu, aby byl přehlížen. Usadil se na okrajník na levé straně a zkřížil nohy.

„Zdravím i tebe, Brouku! Věděl jsem, že se na tebe můžeme spolehnout, slituješ se nad svými staršími brachy a necháš je odpočívat na slunci, zatímco se sám ujmeš tvrdé práce u bidla.“

„Jean je starej línej parchant, tak je to,“ opáčil Brouk. „A kdybych tu pramici nepostrkoval, tak by mi vyrazil zuby zátylkem.“

„Jean se řadí mezi nejněžnější duše v Camorru a tvá obvinění ho ranila,“ řekl Locke. „Teď propláče celou noc.“

„Beztak bych byl vzhůru celou noc,“ dodal Jean, „a plakal bolestí z revmatu a zapaloval svíce, abych zapudil onu zlou slabost.“

„Čímž nechtěl říct, že by naše kosti nevrzaly už za dne, můj krutý učedníku.“ Locke si promasíroval kolena. „Je nám přinejmenším dvakrát tolik co tobě, což je při našem povolání obdivuhodné.“

„Dcery Azy Guilly se na mně tento týden už šestkrát pokusily provést svěcení nebožtíků. Máš kliku, že Locke i já jsme stále dost čiperní na to, abychom tě vzali s sebou, když rozjíždíme hru.“

Všem mimo doslech se Locke, Jean a Brouk mohli jevit jako posádka nájemné pramice, jež se loudavě šine k nákladní zastávce u soutoku Vii Camorrazzy a řeky Angevíny. S tím, jak je Brouk postrkoval blíž a blíž k Měnivému trhu, se na vodě objevovalo stále víc podobných pramic a hladkých černých kocábek a potlučených plavidel všeho druhu, a ne všechny měly tu slušnost, aby zůstaly pod kontrolou a na hladině.

„Když už je řeč o naší hře,“ prohodil Locke, „jak náš dychtivý mladý učedník rozumí svému místu v plánu věcí?“

„Odříkával jsem to Jeanovi celý ráno,“ řekl Brouk.

„A... závěr zní?“

„Znám to všechno nazpaměť!“ Brouk se vší silou opíral do bidla a naváděl pramici mezi pár vodních zahrad s vysokými stěnami, kde jim na každé straně zbývalo jen pár coulů. Zatímco proplouvali pod přečnívajícími větvemi jedné ze zahrad, snášela se na ně vůně jasmínu a pomerančů; nad stěnou jedné zahradní lodi vykoukl ostražitý zřízenec s holí v ruce, aby je odsunul, kdyby to bylo nutné. Velké prámy pravděpodobně přepravovaly proti proudu sazenice do sadu některého ze šlechticů.

„Nazpaměť a neposeru to! Přísahám! Vím, kde mám bejt, umím znamení a neposeru to!“

3

Calo třásl Lockem skutečně s vervou a Lockeho výstup v roli oběti byl mistrný, jenomže čas se stále vlekl. Všichni byli uvěznění ve své němohře, podobni postavám ze značně vynalézavých pekel therinského náboženství – dvojice zlodějů odsouzená strávit celou věčnost v jakési uličce a přepadávat oběti, jež nikdy nepadnou a nevydají své peníze.

„Seš taky tak nesvůj jako já?“ zašeptal Calo.

„Jen hraj dál,“ sykl Locke. „Modlení i škrcení naráz zvládneš.“

Po pravici se ozvalo vysoko posazené zaječení, jež se rozlehlo mezi dlážděním a zdmi Chrámové čtvrti. Následoval křik a vrzavý dusot mužů v bojové výstroji – tyto zvuky však směřovaly od ústí uličky, nikoli k němu.

„To znělo jako Brouk,“ řekl Locke.

„Doufám, že jenom zařizuje odvracení pozornosti,“ pronesl Calo a na okamžik povolil provaz. V tu chvíli se přes pás oblohy mezi vysokými zdmi uličky mihl jakýsi tmavý tvar a přes oba na chvilku přeletěl jeho třepotavý stín.

„No co to k čertu bylo?“ zeptal se Calo.

Napravo zase kdosi zaječel.

4

Brouk dostrkal sebe, Lockeho a Jeana z Vii Camorrazzy na Měnivý trh přesně podle plánu, právě když bylo obrovskému staroskleněnému zvonu na vrcholu věže zvané Strážce východu umožněno zachytit vítr vanoucí od moře a odzvonit jedenáctou hodinu ranní.

Měnivý trh představovalo jezero s poměrně klidnou vodou přímo v srdci Camorru, s obvodem možná půl míle, chráněné před kvapícím proudem Angevíny a přilehlých kanálů řadami kamenných vlnolamů.

Jediný skutečný proud na tržišti vytvářeli lidé, když plovoucí obchodníci ve svých lodích po stovkách pozvolna a opatrně následovali jeden druhého proti směru hodinových ručiček a razili si cestu k ceněným pozicím u vlnolamů s plochými vršky, zaplněných pěšími nákupčími a výletníky.

Členové městské stráže v hořčičně žlutých tabardech zde veleli hladkým černým kutrům, z nichž každý poháněl tucet přikovaných vězňů z Paláce trpělivosti, a užívali dlouhých tyčí a hrubých slov, aby udrželi volných několik průjezdů ve vodou unášeném zmatku tržiště. Těmito cestami proplouvaly výletní bárky šlechty a těžce naložené nákladní pramice i pramice prázdné jako ta, jež vezla trojici Pánů parchantů, kteří nakupovali očima, zatímco se prokrajovali mořem naděje a hrabivosti.

Hned po několika dlouhých záběrech Broukova bidla minuli rodinu obchodníků s cetkami v bídně spravovaných hnědých kocábkách, kupce s kořením, který měl své zboží v trojhranné polici uprostřed neohrabaného kruhovitého voru zvaného vertola, a kanální strom, rozhoupaný a rozkymácený na pontonu z kožených měchýřů, jenž vyživoval jeho kořeny. Tyto kořeny se táhly pod vodu a pily z chcanek a splašků rušného města. Zatímco Páni parchanti projížděli kolem, z baldachýnu šelestících smaragdových listů se na ně spolu s citrusovou vůní snášely tisíce tečkovaných stínů. Strom (alchymického křížence, na němž rostly jak limetky, tak citrony) měla na starosti žena středního věku a trojice malých dětí, které lezly po větvích a jako odpověď na objednávky z projíždějících lodí házely dolů ovoce.

Nad plavidly Měnivého trhu se zvedalo pozadí vlajek a praporců a rozvlněných hedvábných zástav, které prostřednictvím křiklavých barev a symbolů soupeřily o to, aby právě jejich sdělení udělalo dojem na všímavého nákupčího. Třepotaly se tam vlajky ozdobené hrubými obrysy ryb či drůbeže nebo obojího; vlajky ozdobené pivními korbeli a vinnými láhvemi a pecny chleba, botami a kalhotami a navlečenými krejčovskými jehlami, ovocem a kuchyňským náčiním a tesařskými nástroji a stovkou dalšího zboží a služeb. Tu a tam se objevovaly malé shluky lodí se slepičími vlajkami či vorů s obuvnickými prapory vzájemně zaklesnuté v boji zblízka a jejich majitelé hlasitě provolávali nadřazenost daného zboží nebo naznačovali nemanželský původ protivníkova potomka, přičemž strážní lodě svědomitě postávaly opodál pro případ, že by se někdo potopil či rázně zamířil na cizí palubu.

„Někdy to opravdu bolí, takhle předstírat chuďase.“ Locke se zasněně rozhlížel způsobem, jaký by si rád dopřál i Brouk, kdyby se nemusel soustřeďovat na to, jak se vyhýbat srážkám. Cestu jim zkřížil prám naložený tuctem mňoukajících domácích koček v klecích stlučených z dřevěných latěk, označený modrým praporkem, na němž dovedně vyobrazená mrtvá myš krvácela šarlatovými nitěmi z díry zející v hrdle. „Na tomhle místě prostě něco je. Skoro bych sám sebe dovedl přesvědčit, že naléhavě potřebuju libru ryb, nějaké tětivy, pár starých bot a novou lopatu.“

„Naštěstí jsme spolehliví,“ pronesl Jean, „a již se blížíme k dalšímu významnému bodu naší cesty k velké hromadě peněz dona Salvary.“

Ukázal rukou na severovýchodní vlnolam, za nímž mezi tržištěm a Chrámovou čtvrtí stála řada zámožně vyhlížejících nábřežních hostinců a krčem.

„Správně jako vždy, Jeane. Chamtivost, pak představivost. Drž se cesty.“ Locke ukázal nadšeně, avšak zbytečně prstem tam, kam již ukazoval Jean. „Brouku! Dostaň nás na řeku, potom se stoč doprava. Jedno z dvojčat na nás bude čekat v Ozlomkrku, třetí hospodě při jižním břehu.“

Brouk je vezl na sever, s každým záběrem se namáhal, aby dosáhl na dno jezerního trhu (ten byl přinejmenším o polovinu hlubší než okolní kanály). Vyhnuli se přespříliš horlivým dodavatelům grepů a masových závinů a alchymických světelných tyčinek a Locke a Jean se bavili svou oblíbenou hrou a snažili se v davech lidí na vlnolamech zahlédnout malé kapsáře. Nepozornost tisíců zaneprázdněných Camořanů stále dokázala uživit starého, vetchého Zlodějáře v tom jeho zatuchlém doupěti pod Stinným vrškem, bezmála dvacet let poté, co tam Locke či Jean vkročili naposled.

Jakmile vyklouzli z tržiště na samotnou řeku, Brouk si s Jeanem beze slova vyměnil místo. Proti rychlým vodám Angevíny bylo lepší postavit Jeanovy svaly a Brouk musel nechat svoje ruce odpočinout kvůli účasti ve hře, která je čekala. Když se Brouk sesul na Jeanovo původní místo na přídi, Locke jakoby ze vzduchu vytáhl skořicový citron a hodil mu ho. Brouk ho na šest kousnutí spořádal i s mastnou seschlou slupkou a tak groteskně, jak to jen bylo možné, rozžvýkal zářivými, avšak křivými zuby jeho červenožlutou dužinu. Zašklebil se.

„Z těchhle věcí se žádný jed na ryby nevyrábí, že ne?“

„Ne,“ odtušil Locke. „Jed na ryby se dělá jen z toho, co pojídá Jean.“

Jean si odkašlal.

„Po troše rybího jedu z tebe bude pořádný chlap. Pakliže tedy nejsi ryba.“

Jean udržoval pramici poblíž jižního břehu Angevíny, dál od hlubin, kde už by bidlem nedosáhli. Když se přímo mezi jejich bárku a stále stoupající slunce dostaly staroskleněné mosty, začaly na ně vrhat záblesky prudkého, perlově bílého světla. Řeka byla dvě stě yardů široká a spolu se zápachem ryb a kalu potila svoji vlhkost do vzduchu.

Na severu se v horkém tetelení vlnila pravidelná úbočí Alcegrantských ostrovů, domova nižší městské šlechty. Bylo to místo zahrad obehnaných zdmi, složitých vodních plastik a letohrádků z bílého kamene, dobře uzavřených všem, kdo byli oblečeni tak jako Locke, Jean a Brouk. Jakmile slunce dosáhlo vrcholu, obrovské stíny Pěti věží se stáhly do Vrchního města a nebyly tou dobou ničím jiným než růžovým světlem barevného skla, jež se rozlilo pouze po severních okrajích Alcegrante.

„Bohové, já tohle místo miluju,“ pronesl Locke a prsty si bubnoval do stehen. „Občas mám dojem, že celé tohle město je tu prostě proto, že bohové snad uctívají zločin. Kapsáři okrádají prostý lid, kupci okrádají všechny, které se jim podaří napálit, Capa Barsavi okrádá zloděje a prostý lid, nižší šlechta okrádá bezmála všechny a vévoda Nicovante občas vyrazí se svým vojskem a vyplení Tal Verrar nebo Jerem, nemluvě o tom, co provádí vlastní šlechtě a prostému lidu.“

„Takže my jsme vlastně jen zloději, kteří oloupí zloděje,“ poznamenal Brouk, „kteří předstírají, že jsou zloději pracující pro zloděje, kteří okrádají další zloděje.“

„Ano, naše práce ten pěkný obrázek tak nějak mrší, co?“ Locke se na několik vteřin zamyslel a jazykem si přejel po vnitřní straně tváří. „Považujte to, co děláme, za, no, za jistou tajnou daň pro šlechtu, která má víc peněz než prozíravosti. Hej! Už jsme tu!“

Pod hostincem Ozlomkrk se nacházelo široké a dobře udržované nábřeží s půltuctem úvazů pro lodě, z nichž ani jeden právě nebyl obsazený. Hladké šedé nábřeží tu mělo na výšku okolo deseti stop; na úroveň ulice vedly široké kamenné schody stejně jako dlážděná rampa pro náklad a koně. Na hraně nábřeží je čekal Calo Sanza v oděvu jen o ždibíček lepším, než jaký měli jeho společníci, a za ním klidně postával utlumený kůň. Locke zamával.

„Co je nového?“ zavolal Locke.

Jean zacházel s bidlem zručně a ladně. Od nábřeží je dělilo dvacet yardů, posléze deset a potom už kolem něj za tichého škrábání klouzali.

„Galdo má všechno sbalený v pokoji – je to apartmá U Čelenu v prvním patře,“ zašeptal Calo v odpověď, sklonil se k Lockemu a Broukovi a chytil úvazné lano pramice.

Calo měl snědou, likérově zbarvenou pokožku a vlasy jako inkoustový plátek noci; hladkost pleti okolo tmavých očí mu narušovala pouze jemná síť vrásek smíchu (ačkoli každý, kdo znal Sanzova dvojčata, by je milerád popsal jako vrásky uličnictví). Svérázně zahnutý ostrý orlí nos předcházel jeho pěknému vzhledu jako dýka držená v obranné pozici.

Jakmile Calo upevnil pramici k úvazu, hodil Lockemu těžký železný klíč, navlečený na dlouhý střapec spletený z rudého a černého hedvábí. V tak honosném ubytovacím zařízení, jako byl Ozlomkrk, byly dveře každého soukromého apartmánu střežené strojovou zamykací krabičkou (odstranitelnou pouze jakýmsi mazaným způsobem, který znali její majitelé), jež se dala vysunout z výklenku ve dveřích. Ke každé pronajaté místnosti byla náhodně přiřazena nová krabička s příslušným klíčem – díky tomu, že za leštěným pultem v přijímací hale byly takových totožně vyhlížejících krabiček uloženy stovky, mohl hostinec docela slušně zajistit, že rozmnožování klíčů pro pozdější vloupání znamenalo pro zloděje prakticky ztrátu času.

Tato pozornost měla Lockemu a Jeanovi také zajistit soukromí pro rychlou proměnu, k níž tam mělo dojít.

„Úžasné!“ Locke vyskočil na nábřeží stejně hbitě, jak nastoupil do lodi; Jean předal bidlo Broukovi a potom se pramice rozhoupala, protože taky vyskočil. „Tak pojďme dovnitř a přiveďme naše hosty z Řeřav.“

Když se Locke s Jeanem pustili do schodů k Ozlomkrku, Calo naznačil Broukovi, aby mu pomohl s koněm. Bělooké stvoření naprosto postrádalo smysl pro strach či vlastní vůli, nedostatek jeho sebezáchovného pudu však mohl velice snadno přivodit i poškození pramice. Po několika minutách opatrného postrkování a popotahování zvíře umístili doprostřed pramice, klidné jako sochu, která náhodou měla plíce.

„Rozmilý stvoření,“ prohodil Calo. „Pojmenoval jsem ho Závada. Můžeš ho použít jako stůl. Nebo obloukovej pilíř.“

„Z utlumenejch zvířat mám sakra husí kůži.“

„To ti nevyvracím,“ kývl Calo. „Jenomže zelenáči a bačkory dávaj přednost utlumenejm soumarům, a přesně to náš pán kupec z Řeřav ve zkratce je.“

Uplynulo několik minut, Calo s Broukem stáli v přátelském tichu pod nelítostným sluncem a hráli roli nenápadné posádky pramice čekající na nalodění důležitého cestujícího z nedalekého hostince Ozlomkrku.

Zakrátko jejich pasažér sestoupil po schodišti a dvakrát zakašlal, aby si získal jejich pozornost.

Byl to samozřejmě Locke, jenomže převlečený. Vlasy si sčesal dozadu a uhladil růžovým olejem, lícní kosti jako by mu vystínovaly poněkud vpadlejší tváře a oči měl zpola schované za optikami s černými perlami na obroučkách, jež se na slunci stříbřitě blýskaly.

Na sobě měl těsně upnutý černý kabát v řeřavském stylu, který jej od ramen až po žebra takřka stahoval, načež se v pase doširoka vydouval. Kolem břicha měl obtočené dva černé kožené opasky s vyleštěnými stříbrnými přezkami; z límečku se mu valily tři načechrané vrstvy hedvábných černých šátků a třepotaly se v teplém vánku. Byl navlečený do šedých vyšívaných spodků a pod nimi se nacházely boty ze žraločí kůže s vysokými podpatky a černými opentlenými jazyky, které poněkud směšně trčely kupředu a s převislými kadeřemi skleníkových květin mu plandaly nad chodidly. Na čele se Lockemu již jako démanty perlil pot – camorrské léto vpády mód ze severnějšího podnebí zrovna neodměňovalo.

„Mé jméno,“ představil se Locke Lamora, „zní Lukas Fehrwight.“ Hlas měl uhlazený a precizní, zbavený Lockeho přirozené modulace – jako barman míchající nápoje přilil špetku hrubého vadranského přízvuku do mírné zkomoleniny rodného camorrského nářečí. „Na sobě mám oblečení, které bude za několik minut plavat v potu. Jsem dost hloupý na to, abych se procházel po Camorru bez jakékoli zbraně. Krom toho,“ prohlásil s náznakem zadumané lítosti, „jsem naprosto smyšlený.“

„To mne velice mrzí, pane Fehrwighte,“ pronesl Calo, „alespoň jsme však připravili loď a oře pro vaši velkolepou výpravu.“

Locke opatrně sestoupil k okraji pramice a houpal se při tom v bocích jako muž, který nedávno opustil loď a ještě si nezvykl na povrchy, jež se mu nekymácejí pod nohama. Záda měl rovná jako desku, pohyby bezmála ostýchavé. Oděl se do způsobů Lukase Fehrwighta jako do neviditelného obleku.

„Můj sluha tu bude co nevidět,“ poznamenal Locke/Fehrwight, když vkročil/vkročili na palubu pramice, „jmenuje se Graumann a rovněž trpí slabými příznaky smyšlenosti.“

„Milosrdní bohové,“ hlesl Calo, „zřejmě je to nakažlivé.“

Po rampě dlážděné kočičími hlavami sešel Jean, který ztěžka našlapoval pod vahou sto dvaceti liber vrzající výstroje pro koně a vyšívaných kožených mošen, nacpaných po okraj různým zbožím a pevně zašněrovaných.

Nyní na sobě měl bílou hedvábnou košili, která se mu značně napínala přes břicho a na propocených místech již zprůsvitněla, přes ni natáhl rozepnutou černou vestu a kolem krku uvázal bílý šátek. Vlasy měl zprostřed sčesané do stran a jakýsi hustý černý olej je držel na místě – nebyly ani za mák půvabné, protože teď připomínaly dva vlněné hadříky, které se mu klenuly nad čelem jako střecha nájemního domu.

„Máme zpoždění oproti plánu, Graumanne.“ Locke tleskl. „Pospěšte si, ať ten ubohý kůň vykoná svoji práci.“

Jean složil zavazadla na hřbet utlumeného oře, ale u zvířete to nevyvolalo žádnou viditelnou odezvu. Potom se sehnul a pod koňským břichem postroj bezpečně zapnul. Brouk podal bidlo Calovi, pak stáhl provaz pramice z úvazu a znovu vypluli.

„Nebyla by to zatracená zábava,“ nadhodil Calo, „kdyby se don Salvara rozhodl, že dnes svůj malý obřad vynechá?“

„Žádné strachy,“ pronesl Locke a nakrátko upustil od hlasu, ačkoli ne od postoje Lukase Fehrwighta. „Je opravdu věrný památce své matky. Svědomí dovede být stejně přesné jako vodní hodiny, když jde o to, aby se člověk dostavil na určité schůzky.“

„Aby tě slyšeli bozi.“ Calo se do bidla opíral s radostnou lehkostí. „A jestli se mýlíš, tak mně je to ukradený. Ty seš ten, kdo má na sobě uprostřed částce černej plstěnej desetilibrovej kabát.“

Ubírali se proti proudu Angevíny, po pravé straně se dostali na úroveň západního okraje Chrámové čtvrti a podjeli široký skleněný oblouk. Nahoře, uprostřed mostu, nějakých padesát stop nad vodou, stál vyhublý tmavovlasý muž, jehož podoba a nos odpovídaly Calovi.

Když Calo postrčil pramici pod klenbu, Galdo nedbale upustil zpola okousané červené jablko. Ovoce s malým tichým šplouchnutím udeřilo do vody jeden dva yardy za jeho bratrem.

„Salvara je v chrámu!“ prohlásil Brouk.

„Výtečně.“ Locke rozpřáhl ruce a zazubil se. „Neříkal jsem vám, že trpí bezchybnou oddaností vzpomínce na matku?“

„Jsem tak rád, že si vybíráš jenom oběti vyšších mravních kvalit,“ poznamenal Calo. „Ti horší by jistě mohli jít Broukovi špatným příkladem.“

Ve veřejné loděnici vybíhající ze severozápadního břehu Chrámové čtvrti, přímo pod výšinami nového obrovského Domu Iona (Otce bouří, Pána Stahujících se vod), je Jean v rekordním čase uvázal a vyvedl Závadu, který každým coulem působil jako nákladní kůň bohatého kupce, ven z pramice.

Locke ho následoval a všem předváděl Fehrwightovu úzkostlivou důstojnost – všechny vtípky teď vyhořely jako uhlí v kamnech. Brouk vyrazil do davu, nemohl se dočkat, až zaujme svoji strážní pozici nad křižovatkou uličky, kde bude brzy pokoušena ctižádost dona Salvary. Calo si všiml, že Galdo právě sestoupil ze skleněného mostu a nenuceně k nim vykročil. Obě dvojčata se nevědomky dotýkala zbraní ukrytých pod nabíranými košilemi.

Ve chvíli, kdy bratři Sanzovi srovnali krok a jeden vedle druhého zamířili na schůzku u chrámu Šťastných vod, byli Locke a Jean již o blok dál a blížili se z jiného směru. Hra se dala do pohybu.

Počtvrté za dobu tolika let si Páni parchanti vzali na mušku ty nejmocnější muže města Camorru.

Chystali setkání, které nakonec mohlo zbavit dona Lorenza Salvaru bezmála poloviny jeho světského bohatství, a nyní vše záviselo na donově dochvilnosti.

5

Brouk byl umístěn tak dokonale, aby posílenou pěší hlídku zahlédl dříve než kdokoli jiný, což přesně odpovídalo plánu. Do plánu byla svým způsobem zahrnutá i samotná pěší hlídka. To znamená, že plán pohořel.

„Ty v téhle hře budeš dělat pozorovatele, Brouku.“ Locke mu jeho úkol objasňoval několikrát a Jean na to navázal neoblomným přezkušováním. „Schválně chceme, aby se první styk se Salvarou udál v té nejopuštěnější ulici Chrámové čtvrti. Pozorovatel na zemi by byl nápadný na míli daleko, ale chlapec o dvě patra výš, to je něco docela jiného.“

„Po čem se mám dívat?“

„Po čemkoli, co se ukáže. Po vévodovi Nicovantem a Společnosti kukátek. Po králi Sedmera Morků. Po malé staré paní s vozem na hnůj. Když se objeví vetřelci, prostě dáš znamení. Možná přitáhneš pozornost obyčejných lidí. Kdyby to byla stráž, no – můžeme buď hrát nevinné, nebo prásknout do bot.“

A teď od jihu přicházela šestice mužů v hořčičně žlutých tabardech a dobře promazané bojové výstroji a obušky a čepele jim zlověstně chrastily o dvojité opasky. Byli už pouhých pár tuctů kroků od chrámu Šťastných vod. Jejich trasa vedla přímo k ústí oné nanejvýš důležité uličky – i kdyby Brouk varoval ostatní včas, aby stačili schovat Calův provaz, Locke a Jean by stejně zůstali umazaní od bláta a dvojčata by stejně byla (záměrně) oblečená jako bandité z nějakého divadelního vystoupení, a to i s šátky přes obličej. Neměli šanci hrát nevinné – kdyby Brouk dal znamení, nastal by čas prásknout do bot.

Brouk uvažoval rychle jako ještě nikdy v životě a srdce mu bušilo tak zběsile, až mu připadalo, jako by mu přes plíce někdo přejížděl stránkami knihy. Musel se nutit, aby zůstal klidný, aby zůstal pozorný a vyhlížel vhodnou příležitost. Utřídit! Potřeboval si utřídit možnosti.

S jeho možnostmi to vypadalo bledě. Dvanáctiletý kluk se ve výšce dvaceti stop krčí při okraji divoce zarostlé střešní zahrady opuštěného chrámu a nemá s sebou žádné zbraně použitelné na dálku ani jiné prostředky k odvádění pozornosti.

Don Salvara v chrámu Šťastných vod stále skládá poklony matčiným bohům; jediní lidé v dohledu jsou jeho druhové Páni parchanti a propocená patrola, která jim má zkazit den.

Čekej.

O dvacet stop níž a šest stop po Broukově pravici, u zdi drolící se stavby, na níž dřepěl, ležela kupa smetí. Vypadalo to na zplesnivělé jutové pytle a směsnou sbírku hnědých výkalů.

Rozumné by bylo dát ostatním znamení, aby se vytratili – pokud šlo o to dělat drahoty žlutokabátníkům, Calo a Galdo byli staří mazáci a všichni se prostě mohli za týden vrátit a hru rozjet znova. Možná. Možná by dnešní posraná hra někoho vylekala a v nadcházejících týdnech by tu kvůli tomu hlídalo víc pěších patrol. Možná by se rozneslo, že Chrámová čtvrť není tak poklidná, jak by měla. Možná by se Capa Barsavi, třebaže je sužován různými problémy, začal o tento neschválený poprask zajímat a ještě by přilil olej do ohně. A potom by peníze dona Salvary taky mohly být pěkně v prdeli, byť je Páni parchanti měli na dosah.

Ne, prozíravost musela stranou. Brouk musel uspět. Přítomnost oné hromady bordelu mu poskytla skvělou příležitost k vykonání ohromné a úchvatné pitomosti.

Než mu to blesklo hlavou, byl ve vzduchu. S rozpaženýma rukama padal pozadu, civěl do horké, téměř polední oblohy a dvanáct roků jeho života jej důkladně ubezpečovalo, že smrt a zranění jsou věci vyhrazené čistě pro jiné lidi, ne pro Brouka. Padal a v divokém vytržení ječel, jen aby měl jistotu, že zaručeně upoutá pozornost pěší hlídky.

V poslední vteřině pádu si všiml, jak se na zemi pod ním črtá velký, opravdu rozměrný stín, a v tu ránu také jeho oči zachytily temný tvar, který se mihl vzduchem nad chrámem Šťastných vod. Uhlazený a krásný, těžký obrys – ptáka? Snad racka? V Camorru se žádní další ptáci takových rozměrů nevyskytovali, rozhodně ne takoví, co by vystřelili jako šipka z kuše a...

Náraz do zpola poddajné kupy smetí mu za vlhkého hůůůůf vyrazil dech z plic a málem urazil hlavu.

Brouk se ostrou bradou uhodil do hubené hrudi; zuby mu vyrazily krvavé dírky do jazyka a ústa zaplnila teplá chuť soli. Znovu mimoděk zařval a vyplivl krev. Pohled na oblohu se mu zatočil nejprve doleva a poté doprava, jako kdyby se svět pokoušel ujistit, zda mu nové podivné úhly vyhovují.

Holínky dusající po kočičích hlavách; vrzání a chrastění zbraní v popruzích. Mezi Brouka a nebe se vsunul brunátný obličej středního věku s knírem ulíznutým potem.

„Perelandrovy koule, hochu!“ Strážník vypadal stejně ustaraný jako vyvedený z míry. „Cos tam nahoře k čertu dělal? Máš štěstí, žes přistál tam, kdes přistál.“

Od žlutě oděné jednotky shromážděné za prvním mužem se ozvalo nadšené souhlasné mumlání; Brouk cítil jejich pot i olej z jejich výzbroje stejně jako zápach kupky, která ukončila jeho pád. Inu, když jste v Camorru skočili do náhodně vybrané hromady nějaké hnědé šlichty, věděli jste, že to nebude vonět po růžové vodě. Brouk potřásl hlavou, aby se zbavil bílých jisker, jež mu tančily před očima, a škubl nohama, aby se ujistil, zda mu ještě slouží. Nezdálo se, že by si něco zlomil, díky bohům. Až to celé bude mít za sebou, přehodnotí svůj nárok na nesmrtelnost.

„Seržante,“ vypravil ze sebe těžkopádně a přes rty se mu přelila další krev (zatraceně, jazyk mu hořel bolestí), „seržante...“

„Ano?“ Muž vykulil oči. „Můžeš pohnout rukama a nohama, chlapče? Cítíš něco?“

Brouk natáhl ruce, nenuceně, ne zcela předstíraně zahrál třas a popadl seržantovy řemeny, jako by se snažil chytit rovnováhu.

„Seržante,“ zopakoval několik vteřin nato, „váš měšec je mnohem lehčí, než by měl. Včera večer jste lítal za děvkama, co?“

Zatřásl malým koženým váčkem přímo pod tmavým knírem strážníka a zlodějská část jeho duše (která, buďme upřímní, převažovala) se zatetelila radostí z čirého zmatku, jenž muži vykvetl v očích. Na zlomek vteřiny Brouk zapomněl na bolest z nedokonalého přistání v kupě smetí. Pak vyrazil druhou rukou, jakoby kouzlem, a jeho sirotčí špalek udeřil seržanta přímo mezi oči.

6

7

8