Na hraně oceánu

THE STRANGEWORLDS TRAVEL AGENCY: THE EDGE OF THE OCEAN

Text copyright © L. D. Lapinski, 2021

Cover and map illustration copyright © Natalie Smillie, 2021

All rights reserved.

Translation © Eva Klimentová, 2023

ISBN 978-80-242-8890-1

Obsah

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KKAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Pro Molly
a pro všechny holky,
které se zamilovaly
do Královny pirátů
Elizabeth Swann

„Mrtví muži mlčí jako hrob.“

Hiram Beakes, pirát z ostrova Saba,
který žil v 18. století

PROLOG

Lidé jim říkali „piráti“ – a námořníci, kteří žili ve světě Průrvy, toto označení nosili s hrdostí, protože jak jinak byste si říkali, když žijete na lodi a celý život tropíte samé lumpárny a alotria?

Každý z nich vypadal jako nefalšovaný námořní lupič a posádka, která nazývala Nyfe Shabanovou svou kapitánkou, rozhodně nepostrádala styl. Vzezření námořníků bylo rafinovaně dotažené podle toho, jak bylo zapotřebí. Na protézách měli jemně vyřezané vzdouvající se vlny, klapky na oko byly vyrobeny z měkčené kůže s nášivkou znaku lodi. Kapitánčina klapka, usazená v důlku, kde bývalo její levé oko, se pyšnila výšivkou zobrazující spršku modrých kvítků, což byla pocta její vlajkové lodi Akonit, nazvané podle jedovaté modře kvetoucí rostliny.

Onoho večera Nyfe hloubala nad mapou, kterou měla před sebou rozprostřenou. Už nějaký čas se nepodívala na hodiny ve své kajutě. V Průrvě byly hodiny velmi důležité, protože na východ a západ slunce se nedalo spoléhat. Nyfe už skoro celý den zadumaně zkoumala nejrůznější mapy. Pod rozvinutým svitkem několik hodin leželo nedojedené jídlo.

Nyfe přejela rukou po mapě. Byla kruhová, vybarvená pestrobarevnými tušemi a překrytá ochrannou vrstvičkou laku. Povrch se leskl a místy byl popraskaný. Byla to mapa celého jejího světa. Světa Průrvy.

Ozvalo se zaklepání na dveře kapitánské kajuty.

„Ano?“ řekla, aniž by odtrhla zrak od mapy.

„Kapitánko.“ Do dveří strčil hlavu druhý lodní důstojník Jeroným. „Už se stmívá a po Nasturu stále ani stopy.“ Odmlčel se, nadlehčil si tíhu pravdy, kterou nesl, a pak ji upustil: „Ta loď je pryč, kapitánko.“

Nyfe vzhlédla od mapy. Na okamžik se jí v oku mihla obava. Potom zmizela a nahradil ji obvyklý nečitelný chlad.

„Nařiď posádce, ať se připraví na nejhorší a dá si něco k snědku. Jestli tu loď nedokáže najít za světla, pochybuju, že ji najde za tmy.“

Jeroným přikývl a vytratil se.

Nyfe se zaklonila a upravila jednu značku na mapě. Uprostřed převážně modrého světa byl hnědý ostrov, který vypadal jako rozervaný pecen chleba: Průrva. Největší ostrov ve vodách, a právě podle něj byl její svět pojmenovaný.

Po modři byly kolem dokola rozeseté další ostrovy, ale žádný z nich neměl tak velkou pevninskou plochu jako Průrva. Námořník by potřeboval víc než den, aby ho přešel z jedné strany na druhou.

Když byla Nyfe mladší, bývala mapa, na kterou se teď dívala, dvakrát tak velká. Postupem času mapu osekávali, ukrajovali z ní podle toho, jak se moře zmenšovalo. Už se to dělo tak dlouho, že si Nyfe nepamatovala, že by mapa zůstala stejná, i kdyby jen na jeden měsíc.

Ze sbírky za svým opaskem vytáhla tenkou dýku. Prudce ji zabodla do kraje mapy a odřízla z ní kousíček, který byl sotva širší než nehet na jejím palci. Zmuchlala odříznutý kousek mapy v dlani a pak ho vyhodila do koše.

„Svět se smršťuje,“ řekla do prázdna. Potom vzala do ruky list tlustého recyklovaného papíru a psací soupravu.

Musela poslat dopis.

Ne – nebyl to dopis.

Bylo to předvolání.

KAPITOLA PRVNÍ

Flick otáčela lupou v prstech. Mosazná rukojeť byla posetá drobnými flíčky a kazy. Hned vedle kulaté čočky zela hluboká rýha a po štíhlém dříku, který vypadal jako pero, se táhly drobné škrábance a temná šmouha od čehosi, co nešlo vyčistit, ať se o to Flick snažila sebevíc.

Zatím se ještě nedívala skrze sklo – prohlížela si ten malý nástroj a užívala si své očekávání. Pohled přes lupu byl požitek, který si chtěla náležitě vychutnat.

Hbitě rukojeť protočila mezi prsty mistrným pohybem, který si předtím musela hodně dlouho nacvičovat po nocích. Ležela v posteli a růžové světlo z plátku achátu položeného na staré lampičce osvětlovalo pokojíček tak, že jí to připomínalo tlumenou záři lesa z křišťálu a magické energie vzdáleného světa. Světa, do kterého nedávno vkročila.

Flick zavřela oči a zhluboka se nadechla. Potom pozvedla lupu k pravému oku a levé nechala zavřené. Když to zkusila vleže na posteli poprvé, upustila si lupu na hlavu.

Protože to nebyla jen tak obyčejná lupa. A Felicity Hudsonová nebyla jen tak obyčejný člověk. Lupa v její ruce byla ze skla, které pocházelo z jiného světa, a tenhle malý nástroj vyrobil někdo, kdo znal podstatu kouzel.

Podívat se skrze lupu – pokud jste měli ten správný dar – znamenalo vidět skrytou magickou energii. Doslova. A když se Flick dívala přes sklo, usmívala se.

Ve vzduchu kolem ní byla spousta magické energie. Neslyšně se v něm vznášely třpytivé, zlatavé záblesky s bílými špičkami. Kromě ní je nikdo neviděl. Ústa se jí v úsměvu roztáhla od ucha k uchu, když pozorovala, jak po pokojíčku víří a baletí zlaté jiskřičky. Koulely se a snášely se vzduchem jako třpytky ve vodě, řinuly se v roji magických částeček.

Flick zvedla ruku a roj magické energie k ní tiše připlul, ovinul se jí kolem dlaně a obepnul jí prsty jako rukavice. Flick vůbec nic necítila, i když některé částečky sevřela v pěsti.

Odtáhla lupu a přitiskla si její kruhovou část k ústům. Byla studená a chutnala trochu jako dvoupencová mince, kterou jednou olízla jenom proto, aby zjistila, jaké to je.

Tahle lupa byla vyrobena před více než sty lety a kdysi patřila jistému členovi rodiny jejího kamaráda Jonatána Mercatora (do mosazné obruby byly vyryté iniciály N. M.). Lupa samotná nebyla nijak zvlášť kouzelná – byl to jen způsob, jak spatřit magickou energii, která už je přítomna. A jak nyní Flick věděla, nachází se všude na celém světě.

Ale Flick neviděla jen ji.

Vstala z postele a zhasla lampičku. Potom vyhlédla škvírou mezi závěsy. Když bylo zhasnuté světlo, viděla za svůj odraz ve skle až do zahrady a obytné zástavby za ní.

Večerní obloha byla zatažená a řady domků vypadaly temně a pochmurně. Bylo horko a dusno, vzduch prosycený vlhkostí, která se ne a ne zkondenzovat v déšť. Nebyl vidět měsíc a nebe mělo temně fialovou barvu, která slibovala, že se později strhne bouřka. Flick přitiskla dlaň ke sklu a přemítala, jestli ten pocit nabitého vzduchu těsně před bouří je opravdu jen statická elektřina, nebo něco magičtějšího. Při tom pomyšlení jí přejel mráz po zádech. Bylo dost dobře možné, že bouřky rozdmychávají magickou energii ve vzduchu. Vlastně bylo možné cokoli.

Pár minut hleděla do tmy a dívala se, jak se v nějakém domě, nevěděla kde přesně, sem tam rozsvítilo světlo. Čekala, a když už to nemohla vydržet, znovu přiložila maličkou mosaznou lupu k oku.

Tentokrát byl účinek elektrizující.

Hřiště uprostřed obytné zástavby ozářil jasný šrám světla. Byl rozeklaný jako blesk, který někdo nakreslil roztřesenou rukou. Čára ve vzduchu žhnula žlutobílým světlem, vlétaly do ní maličké částečky magické energie a zase z ní vylétaly ven. Protínala vzduch asi dva metry nad klouzačkou a vypadala, že vyčkává.

Schizma.

Trhlina v tkanivu reality.

Brána do jiného světa. Flick se zachvěla. Všimla si toho schizmatu už předevčírem. I když nikomu neubližovalo, připomnělo jí, co by se mohlo stát. A co před pouhými pár týdny udělala v jiném světě.

Zírala, dokud jí nezačalo slzet oko, potom odtáhla lupu a opřela si hlavu o okenní tabulku. Sklo ji příjemně chladilo na teplé kůži, a jak naslouchala skřípavým zvukům, které v noci vydával její domov, vyděšený pocit postupně ustoupil tichému klidu. Byla tady v bezpečí a měli ji rádi, její rodina, o kterou málem přišla. Ale vzpomínku na tuto hrozící ztrátu měla už navždy spojenou se schizmaty. Stačilo se jen na jedno podívat lupou a hned tak znervózněla, že se jí udělalo nevolno.

O schizmatech se Flick dozvěděla teprve nedávno, když se stala členkou tajné společnosti, která je součástí Cestovní kanceláře Jinosvěty.

Místa, odkud se cestovalo a kde byla spousta kouzelných předmětů – a také domova jediného člověka, s kterým se Flick skamarádila, když se její rodina přestěhovala do Dráčkovic.

Cestovní kancelář Jinosvěty byla také příčinou, proč právě teď měla domácí vězení. Její rodiče se chovali, jako by snad přepadla a vyloupila banku, a přitom jenom na čtyřiadvacet hodin zmizela.

Flick se zašklebila. Přála si, aby nechápala, proč se na ni tak zlobí. Ale chápala to moc dobře. Jenže nečekala, že bude mít zaracha celé léto. Do konce prázdnin už zbývalo jen půldruhého týdne, pak začne chodit do školy a na návštěvu cestovní kanceláře už bude mít jen víkendy a svátky.

V dálce zahoukala siréna a zablikala modrá světla. Flick sebou při tom zvuku lehce trhla a srazila z parapetu téměř prázdné prasátko, které s rachotem dopadlo na podlahu.

Strnula na místě a naslouchala.

Z pokoje rodičů zaslechla zakašlání a zaskřípění postele. Měla by si jít lehnout.

Nechala prasátko prasátkem, znovu zatáhla závěsy a zalezla zpátky do postele. Lupu stále ještě pevně svírala v ruce.

KKAPITOLA DRUHÁ

Nazítří ráno byla kuchyně tak zavalená nákupními taškami a krabicemi, že Flick napadlo, jestli se zase nestěhují. Naštěstí to byl jen jeden z tátových víceméně pravidelných pokusů o vyklizení starých věcí. Tentokrát je chtěl odnést na bleší trh, který se konal na místní radnici.

„Poslední příležitost,“ prohlásil, když Flick vrazila do topinkovače pár krajíčků chlebíčku s kandovaným ovocem a lokla si pomerančového džusu přímo z krabice, která stála na stole. „Veškeré staré oblečení, boty, hračky, knížky – všechno to naskládej do tašek. A tohle nedělej,“ dodal a kývl směrem k pomerančovému džusu. Přidal další patro k věži z kartonových krabic. Nejnižší krabice se pod tou tíhou prohnula. „Tvoje máma to nemá ráda.“

„Všichni máme stejné bacily.“ Flick obrátila oči v sloup a došla si pro sklenici. „Navíc pusinkuješ Fredíka, a ten by měl být podle zákona o veřejném zdraví odsouzený na doživotí.“

Isaac Hudson pohlédl na svého syna, jenž se zrovna pyšnil dvěma zelenými nudlemi, které mu trčely zpod nosu jako svíčky. „Nepotřebuješ utřít nos, mladý muži?“

„Strč ho do sterilizátoru,“ navrhla Flick.

Fredík se zasmál a Flick to potěšilo. Aspoň někdo byl ochoten přistoupit na její žertíky. V poslední době měla Fredíka mnohem radši, i když mu pořád teklo z nosu.

Pak přišla do kuchyně Moira Hudsonová. Místo poštovní uniformy na sobě měla džíny. „Ty ještě nejsi připravená, Felicity?“ obořila se na ni.

Flick se zarazila, právě když si chtěla kousnout do opečeného ovocného chlebíčku, a snažila se vzpomenout si, na co má být připravená.

„Je sobota,“ povzdychla si Moira. Mlaskla způsobem, který obvykle znamenal, že se schyluje k potížím. „Řekla jsi, že se mnou půjdeš do města.“

„Ale –“

„Nákup nepočká.“

„Ale –“

„A Fredík potřebuje nové kalhoty, všechny už prošoupal na kolenou, jak leze.“

„Ale –“

„Takže se připrav a nezamykej se na půl dne v koupelně, jsi hezká taková, jaká jsi. Hoď sebou.“

Flick si rezignovaně nacpala do pusy zbytek snídaně.

*

Od té doby, co se Flick před pár týdny nevrátila z Cestovní kanceláře Jinosvěty, měla asi takovou svobodu jako pavouk lapený pod sklenicí. Tehdy přišla domů nad ránem a neměla žádné rozumné vysvětlení. A rodiče pochopitelně chtěli vědět, kde byla.

Ve snaze, aby ji pořád nebombardovali otázkami, Flick nakonec přišla s chabou výmluvou, že „zabloudila“ v Dráčkovicích. Samozřejmě jí ani na vteřinu nevěřili, ale zdálo se, že očividné lži dávají přednost před žádným vysvětlením. Táta se přestal zlobit už někdy po týdnu, ale máma byla jako papiňák – cokoli ji mohlo zase znovu uvést do pořádného varu a hned vypěnila. Proto se Flick celou dobu snažila prostě jen dělat to, co jí řekli. Rodiče, a především maminka, byli odhodlaní, že ji plně zaměstnají. Jenomže nevěděli o Jinosvětech a Flick neměla v úmyslu jim o nich vyprávět.

Do cestovní kanceláře se dostala dvakrát. Poprvé, zanedlouho po tom zmizení, se jí podařilo ulít z hodiny klavíru, aby Jonatánovi sdělila, že má nadlouho zaracha. Podruhé si Fredík zvolil chodník před cestovkou jako nejlepší místo pro jeden ze svých pověstných MegahysťákůTM, a tak Flick získala příležitost zuřivě zamávat přes sklo výlohy, zatímco s ním maminka zápolila.

I když Flick měla domácí vězení, mamince zjevně nevadilo, že odejde z domu, aby bratříčka zabavila při nakupování.

Jelikož byly prázdniny, v supermarketu bylo plno rodičů a jejich potomků, kteří buď byli zticha, protože měli plnou pusu brambůrků, nebo vřískali na celé kolo, protože neměli plnou pusu brambůrků. Fredík patřil do druhé skupiny, přičemž střídavě mečel jako koza a snažil se spolknout zástrčku od nákupního vozíku. Flick poodešla k pultu s ovocem, zatímco maminka si hlasitě stěžovala, že od té doby, co okurky nejsou balené v plastu, nevydrží tak dlouho. Den předtím doma došlo k hádce kvůli plastům na jednorázové použití, když Flick ve chvíli chabého vzdoru vyškrtla z nákupního seznamu potravinovou folii. Právě přemítala, proč si maminka myslí, že déle čerstvá okurka je důležitější než velryby, když vtom zahlédla povědomou čupřinu tmavých vlasů a příšernou tvídovou vestičku – obojí mohlo patřit pouze jedinému člověku. Vyhlédla zpoza kupy vystavených banánů a téměř se neodvažovala doufat.

Ale byl to on.

Byl to Jonatán Mercator.

Její srdce zaplesalo.

Opravdu tam byl! Vyhrabal se ze své milované cestovky a teď tam stál a prohlížel si ovoce, jako by byl úplně prachobyčejný jako kdokoli jiný v mnohovesmíru.

Tedy zas tak prachobyčejný ne. I když byl srpen a všichni nosili kraťasy, Jonatánův jediný ústupek počasí spočíval v tom, že si nevzal k obleku sako. Dokonce i košili měl stále upnutou až ke krku. Flick to zvláštně rozveselilo. Vidět Jonatána v supermarketu bylo jako vidět želvu bez krunýře.

Přistoupila k němu.

„Čau,“ zazubila se. Najednou měla pocit, jako by měla v nohou pružiny. „Moc ráda tě vidím!“

„Jé!“ Jonatán rychle zamrkal za skly svých brýlí a v obličeji se mu rozprostřel úsměv. Položil do košíku avokádo, které předtím zkoumal. „Ahoj.“

Flick pohlédla na maminku. Právě se snažila Fredíkovi vyrvat z pusy nákupní seznam. „Doma je to, jako bych se pokoušela utéct z Alcatrazu. Jak se máš ty?“

„Líp, děkuju.“ Poplácal se v týlu, kde se mu táhla jizva, protože před pouhými pár týdny narazil na kámen. Byla to připomínka, jak je jeho profese nebezpečná.

Jonatánova cestovní kancelář byla jediná svého druhu na celém světě. A Flick byla jedním z mála lidí zasvěcených do jejího tajemství – když vás tahle cestovka poslala na zájezd, nebylo to letecky. Sídlo této stařičké instituce bylo plné starých kufrů a každý vypadal jinak. A každý z nich vás mohl přenést do jiného světa, stačilo jen vstoupit dovnitř.

Flick pohlédla na obsah Jonatánova košíku. Osamělému avokádu dělala společnost konzerva zeleninové polévky. Připadalo jí zvláštní, že Jonatán dělá něco tak obyčejného, jako že snídá, obědvá a večeří.

„Schválíš mi nákup?“ zeptal se.

Zasmála se. „Nejspíš jo. Takže, jak to jde?“

„Pomalu, ale jistě, jak se říká.“ Pokrčil rameny. „Nedávno jsem byl znovu v Pětisvětlí. Zdá se, že se to tam obrací k lepšímu. Díky tobě.“

„Díky Nikki de Lup,“ opáčila Flick. Po růžovém a zlatém městě a její kamarádce Zlodějce v červeném plášti se jí najednou tak zastesklo, až ji rozbolelo u srdce. „To ona souhlasila, že ukradenou magickou energii vypustí zpět do světa. Mohla si ji nechat pro sebe.“

„Ne každý je takový Zloděj jako ona,“ poznamenal Jonatán. „Se slečnou de Lup jsem náhodou mluvil. O Velitelce Vindře ani jejích kumpánech neměla žádné zprávy. Vypadá to, že jsi je v tom jiném světě uvěznila navždy.“

Flick zírala na vystavená kiwi. Najednou se jí sevřelo srdce a zaplavil ji pocit viny.

Jonatán zřejmě vycítil, jak jí je. „Zachránila jsi sebe, zachránila jsi členy Společnosti Jinosvětů a nakonec samotný svět Pětisvětlí. Bez tebe by Velitelka Vindra a její Zloději odcestovali do jiného světa a vysáli z něj magickou energii – život.“ Poposunul si v ruce nákupní košík. „To ovšem neznamená, že na osobní rovině musíš mít dobrý pocit z toho, že jsi někoho uvěznila v jiném světě.“

Flick si odkašlala. „Pořád ještě ani nevím, jak jsem to dokázala.“

„Zkoušela jsi od té doby něco udělat?“

Flick zavrtěla hlavou s pocitem, že šmírování přes lupu se tak úplně nepočítá.

„Ty se svým nadáním neexperimentuješ?“ Jonatán povytáhl obočí. „Proč ne?“

Flick rozpačitě přešlápla z nohy na nohu. V době, kdy byla s Jonatánem, vyšlo najevo, že má magické vlohy – větší než on a větší, než kdy předtím viděl. Během jejich posledního společného dobrodružství dokázala nemožné: otevřela schizma mezi dvěma světy – a přežila to. Ale zpátky v Dráčkovicích – dost možná tom nejvšednějším městečku v celém mnohovesmíru – jí připadalo, že to snad ani není pravda.

Jonatán se usmál. „Opravdu mi tam chybíš, víš. Minulý týden ses měla stavit. Viděl jsem tě, jak mi máváš.“

„Aha.“ Flick zamrkala a usmála se. Ještě nikdy jí žádný kamarád ani žádná kamarádka neřekli, že jim chybí. Zastyděla se, ale byl to příjemný pocit. „Stavila bych se, ale byla jsem s mámou. Jenom by se mě vyptávala. Od té doby, co jsem tehdy v noci nepřišla domů, skoro nic jiného nedělá.“

„Aha. Pochopitelně. Ale stejně, je to –“

„Ahoj – Jonatán, že jo?“

Otočili se a uviděli velmi vysokého, ramenatého mladíka v ragbyovém dresu. V ruce držel dvoulitrovku mléka a srdečně se usmíval.

Vypadalo to, že Jonatán se při pohledu na něj scvrkl. Pevně sevřel nákupní košík v obou rukách. „Na-nazdar,“ vypískl hlasem, který mu přeskočil o několik oktáv výš.

„Ahoj,“ zopakoval mladík. „Jsi Jonatán, nepletu se?“

Jonatán zakýval hlavou, jako by byl takový ten pejsek na zadním okně auta. „Ano. A – a ty jsi Tony.“

„Přesně tak.“ Tony se podíval na Flick a potom zpátky na Jonatána. „Představíš nás s tvojí… sestrou? Kamarádkou?“

„To je Felicity,“ pronesl Jonatán a přitom stále upíral pohled na Tonyho, jako by ho nedokázal odtrhnout. „Je to jenom kámoška.“

„Těší mě, Felicity-jenom-kámoško.“ Tony jí podal ruku a ona se usmála. Jako by si potřásla rukou s přátelským obrem.

„Taky mě těší. Odkud se znáš s Jonatánem?“ Připadalo jí naprosto nepravděpodobné, že tenhle veselý, pihovatý kluk jako hora je členem Společnosti Jinosvětů, ale ani to nehodlala vyloučit.

„Jsem zástupce studentů, dělám na škole kousek odsud.“ Ukázal palcem. „Pomáhal jsem na dni otevřených dveří a tadyhle Jonatán byl jeden z mála lidí, kteří se nevysmáli mým pokusům vysvětlit lidem, do jakých kurzů se můžou přihlásit.“

„Byl jsi fakt super. Dobře informovaný. Jako že,“ blekotal Jonatán. Dost mu zrudly tváře.

Tony zakoulel očima, ale vypadal potěšeně. „Díky. Zapsal ses do nějakého kurzu?“

Zdálo se, že Jonatán se vzpamatoval. „Ehm, ano, nakonec jsem se zapsal do modulu moderní geografie. To byl vynikající návrh.“

Tony přikývl. „V pohodě. Tak, lidi, já už letím, pěkně si nakupte. Moc mě těšilo, Felicity, a brzy na viděnou, jo?“ Usmál se na Jonatána.

„Ano, ehm – uvidíme se – ve škole.“

Tony přikývl, a jakmile se otočil, Jonatán mu nenápadně zamával a přitom lehce zatřepotal prsty.

Sotva Tony zašel za roh, Jonatán si zakryl obličej rukou. „Ach, bože. Mohl bych tě nějak přesvědčit, aby ses o tomhle setkání už nikdy nezmínila?“

Flick se ušklíbla. „Fakt? Ty chceš, abych předstírala, že jsem nikdy neviděla, jak děláš tohle?“ Posměšně napodobila jeho nenápadné zamávání.

„Felicity. Moc a moc prosím.“ Spustil ruku. „Fakt.“

„Tak jo, dobře,“ řekla. A pak se usmála. „Jestli ti to k něčemu bude, mně připadal sympatický.“

Potom k nim přišla Felicitina máma, vozík rachotil, jak se jedno kolečko snažilo jet opačným směrem než zbylá tři. „No tak, Felicity, už jdeme.“ Pohlédla na Jonatána. „Známe se?“

Jonatán na ni vrhl úsměv, který se nedal popsat jinak než jako vítězoslavný, a napřáhl ruku. „Jsem Felicitin kamarád Jonatán.“ Potom dodal: „Musím říct, že mě moc mrzí, že Felicity se už nevrátila, aby mi pomáhala v kanceláři.“

Flick se zastavilo srdce.

Maminka přimhouřila oči. „Co tím myslíš?“

„Vedu místní cestovní kancelář. Felicity říkala, že by moc ráda začala chodit na letní brigádu, a první den jí to šlo skvěle, ale pak už znovu nepřišla.“ Jonatán lhal, jako když tiskne. „Říkal jsem si, že si to asi rozmyslela.“

Flick znovu naskočilo srdce. Zavrtěla hlavou. „To ne, jen jsem se tam nemohla dostat. Omlouvám se.“

„Neříkala jsi, že si hledáš prázdninovou brigádu,“ poznamenala podezíravě maminka.

„Nedovolili jste mi nic moc vysvětlovat.“ Flick věděla, že to není pravda, ale bylo důležité, aby maminku v žádném případě nenapadlo, že existuje souvislost mezi Jonatánem a nocí, kdy Flick nepřišla domů.

„To je fakt škoda,“ mlel dál Jonatán, „protože byla vážně skvělá. Mladé lidi, kteří jsou ochotní takhle zabrat, hned tak nenajdete. Dokonce ani v Dráčkovicích.“

Moira Hudsonová se při chvále na svou dceru zapýřila. „Ano, tedy, Felicity byla vždycky na svůj věk velmi vyspělá. Velmi odpovědná.“

Jonatánovi zůstával na tváři úsměv miláčka davů. „Podle mě to dokládá, jak je dobře vychovaná. To je vaše zásluha.“

Flick by si bývala nemyslela, že maminka se nechá tak snadno obalamutit takovým zjevným lichocením, ale ve skutečnosti se trošinku naparovala. Po týdnech zlosti a znepokojení roztávala jako kostka ledu. Možná bylo pochlebování Jonatánovou superschopností nebo prostě nedokázala být tak dlouho naštvaná. Tak či onak bylo úžasné vidět, jak mamince poprvé za několik týdnů povolilo napětí v ramenou.

Jonatán si dál vedl svou. „Byla by fakt škoda, kdyby to zaučování přišlo nazmar. Začal jsem jí vysvětlovat všechno o počítačích, systémech a tak. Tyhle věci by se v sívíčku fakt dobře vyjímaly.“

Flick si všimla, jak se mamince v očích cosi mihlo. Moira Hudsonová toho věděla o přijímačkách na vysoké školy a univerzity dost na to, aby pochopila, jak by tohle bylo pro Flick užitečné. Přísně se na svou dceru podívala.

„Zapracuju na dochvilnosti,“ řekla Flick. „Slibuju.“

Maminka se zhluboka nadechla nosem. „Dobrá,“ prohlásila. „Ale pokud ještě někdy –“

„Už nikdy,“ vyhrkla Flick. „Na mou duši a tak dále.“

„Ještě si o tom promluvíme,“ odbyla ji maminka, ale Flick věděla, že už ji přemluvili. Fredík zaprděl pusou. „Tak už pojď, Felicity. Parkování máme zaplacené jen na další hodinu. Těšilo mě, Jonatáne.“ Kývla na něj a vyrazila zpátky uličkou mezi regály.

Jonatánovi zmizel úsměv z tváře. Upravil si kravatu a s očima upřenýma na Flick tázavě povytáhl obočí.

Flick na něho mrkla. Nashle zítra, vyslovila nehlasně.

Jonatán si poklepal na hodinky. Přesně v deset.

KAPITOLA TŘETÍ

Stěny Cestovní kanceláře Jinosvěty odshora až dolů pokrývaly velké obdélníkové otvory a v každém z těchto fochů byl kufr. Našli byste tam kufry velké, malé, proutěné a kožené i se zámečky zaletovanými jakýmsi rozměklým kovem, který studil na dotek.

Jeden z nich – přesněji řečeno, zářivě žlutý kufr z tlusté lakované lepenky – se začal hýbat. Posouval se a pošupoval se, jako by se pokoušel uniknout ze své přihrádky. Nebylo to snadné, protože do ní přesně zapadal, takže manévrovací prostor tvořily pouhé milimetry.

Pomalu, pomaloučku se však vysunul ze své police a žuchl na zem. Okamžitě se otevřelo víko, z kufru vystoupila dívka a s úsměvem od ucha k uchu rozpřáhla ruce.

„Ta-dá,“ zanotovala do tiché místnosti.

Potom ruce spustila. „Aha.“

Venku svítila pouliční lampa. Na krbové římse tikaly několikery hodiny a v místnosti bylo přítmí, protože – jak jí tvrdošíjně sděloval ten největší ciferník – byly dvě hodiny ráno.

Avery Eldritchová protáhla obličej. „Hm.“ Překřížila ruce na prsou a popošla k psacímu stolu. Přeběhla pohledem nepořádek na stole, posměšně si odfrkla a potom se otočila k vybledlým knihám v knihovničce za svými zády. Vybrala si Noční hlídku od Terryho Pratchetta.

Když ji vytahovala z poličky, vysunuly se další tři knihy a zřítily se na zem s tak hlasitým žuchnutím, až sebou cukla. Tiše zaklela a stočila pohled ke dveřím do kuchyně.

Zanedlouho se v nich objevila lakovaná kriketová pálka, kterou svírala ruka trčící z rukávu dosti slušivého vínově červeného županu. „Musím vás varovat,“ vypískl něčí hlas. „Jsem ozbrojen a zcela připraven…“

„To jsem já,“ řekla. „Avery.“

Kriketová pálka se trochu snížila a zpoza zárubně vyjukl vyděšený Jonatán, očividně probuzený z nejhlubšího spánku. Údivem otevřel pusu. „A – Averunka?“

Avery si s úsměškem prohlížela jeho župan a opelichané pantofle. „Překvápko?“

„To si piš.“ Jonatán si poposunul brýle na nose. „Co tady děláš? Je tady i Portia?“ Rozhlédl se kolem.

„Ne, máma tu není, jsem tu jenom já. Co se stalo? Ty nemáš radost, že vidíš svou sestřenici?“ Nervózně se usmála.

Jonatán se zasmál. „Skoro sestřenici.“

„To je fakt. Myslím, že ve skutečnosti jsem tvoje tetička z pátého kolene nebo tak něco.“ Pevně překřížila ruce na hrudi, jako by se objímala. Zatvářila se poněkud znepokojeně. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Tři roky. Od té doby, co mi umřela máma, vlastně.“ Jonatán položil kriketovou pálku na kraj psacího stolu. „Nevěděl jsem, jestli tě ještě někdy uvidím. Ví tvoje máma, že jsi tady?“

„Určitě se brzy dovtípí, pokud to ještě neví.“

„Dojde si sem pro tebe?“

„Nesnese být s naším kufrem v jedné místnosti, takže o tom pochybuju. To, co se stalo s tvojí mámou, ji doopravdy vzalo.“ Avery šoupala botou o podlahu. „Potom mi sem zakázali chodit. Ale před pár týdny jsme se dozvěděli o tvém tátovi.“

Jonatán se na ni podíval. „Fakt??“

„Máma dostala dopis od starých členů Společnosti. Škrtsirkových?“

„Ano, Greysen a Darilyn Škrtsirkovi z Pětisvětlí.“

„Vysvětlili v něm, co se stalo tvému tátovi a jak ho hledáš. Ptali se, jestli nemáme nějaké informace. Což jsme neměli, bohužel. Doslechli jsme se o tom poprvé. Řekla jsem, že tě musím vidět, ale máma s tátou mi to zakázali, prý je to moc nebezpečné. Takže jsem počkala, až nebudou dávat pozor.“ Popotáhla. „Stejně jsem usoudila, že už mi moc dlouho brání v tom, abych tě navštívila. A mají tak nahnáno, že si pro mě nedojdou, takže… V zásadě jsem zdrhla.“

„Což vůbec není pitomost,“ ušklíbl se Jonatán, ale bez zášti. „Lhal bych, kdybych řekl, že nejsem rád, že tě vidím, Averunko.“

Chvíli se na sebe přihlouple culili a potom k němu Avery přistoupila, aby ho objala. Snesl to celé tři vteřiny a pak ji od sebe jemně odstrčil. „Nechceš mi vysvětlit, proč zrovna v tuhle hodinu?“

„Chybný výpočet. Pardon.“

„Nevadí.“ Jonatán zívl.

„Každopádně jsem sem nepřišla jenom proto, abych ti řekla, že je mi líto, co se stalo s tvým tátou,“ pokračovala Avery. „Což mi líto je, mimochodem. Ale jde ještě o něco jiného. Něco důležitého.“

Jonatán přestal zívat a pevně sevřel ústa. „O co?“

„O Dům na obzoru,“ pronesla s nádechem tajemna.

Jonatán nevzrušeně hleděl. „Základna Společnosti Jinosvěty? V poušti snů? Co je s ním?“

„Máš odtud v poslední době nějaké zprávy?“

Jonatán si utáhl pásek županu. Potom vytáhl z knihovny obrovitý registr Společnosti a upustil ho na stůl. „V poslední době nemám zprávy od nikoho. Navíc ani s jistotou nevím, jestli tam je nějaký Správce.“ Všiml si, že po něm Avery loupla okem, a opravil se. „Prostě někdo. Člověk. Personál.“

Avery se pousmála. „Zaslechla jsem, jak se o tom naši baví. Mluvili o nějakém muži, který tam zjevně bydlí. Jmenuje se Thess. Máma řekla, že je členem Společnosti od samého začátku.“

„To by byl opravdu prastarý,“ poznamenal Jonatán a listoval v registru. „Takže předpokládám, že není z mého světa, přinejmenším.“

„Ale pokud je od začátku členem Společnosti… Napadlo mě, že by nám třeba mohl pomoct najít tvého tátu.“

Jonatán náhle odtrhl zrak od knihy. „Proč myslíš?“

„Je tu už dlouho. Možná ví něco, co nevíme. Nebo co nevíš ty.“

„Žádného pana Thesse neznám.“ Jonatán pokrčil rameny. Znovu pohlédl na seznam jmen. „Ale pokud je členem Společnosti, mělo by tu být zapsané jeho jméno.“

„Potíž je v tom…“ Avery se odmlčela. „Máma říká, že je nebezpečný. Viděli ho v Pětisvětlí i dalších světech. Vyptával se – a vůbec ne zdvořile. Někdo zmínil, že má zbraň.“

Jonatán se zamyslel a vybavila se mu vzpomínka. „Děti v Tamově hvozdu říkaly, že viděly muže, který měl pušku. Vystoupil z kufru.“

„Nemohl to být on?“

„Doufám, že ano,“ prohlásil Jonatán. „To by tak ještě scházelo, aby v kufrech cestovali hned dva ozbrojení muži. Hele.“ Otočil knihu vzhůru nohama. „Thess. Danser Thess. Píše se tu, že byl správcem Faethónovy obchodní stanice před panem Maskelynem. Nedávno jsem tam byl.“ Dotkl se svého zátylku a vzpomněl si na bolest, když dopadl na kamení, na opuštěný horský svah a na krajinu, která byla pustá a prázdná – nikde žádná základna. „Celá základna byla pryč,“ vysvětloval. „Nezůstalo nic než sníh a kamení. A v knize se nepíše, kam šel Thess potom.“

Avery se předklonila, aby se podívala. „Škrtsirkovi zjevně slyšeli, jak lidem říká, že stráží Dům na obzoru.“

„Pokud ano, tak se mi to neobtěžoval sdělit,“ poznamenal Jonatán. „Tady se píše, že spojení s Domem na obzoru je ztraceno.“ Odmlčel se.

„Další nezvěstný člověk,“ přemítala Avery. „Možná není nezvěstný, ale nelze s ním navázat spojení? Jak se dostaneš na místo, které je pořád na obzoru?“

Jonatán se zamračil. „Počkej – pořád? Ten dům je opravdu pořád na obzoru? Takže když se pohybuješ kupředu, stále se ti vzdaluje?“

„Přesně tak. Vidíš ho, ale nemůžeš se k němu dostat.“

„Ale Společnost Jinosvětů se tam přece musela nějak dostat,“ uvažoval Jonatán. „Je to základna – určitě tam byly uloženy kufry. Musí tady být kufr, který nás tam dostane. Pokud ho někdo nepřemístil.“ Pohlédl na prázdnou přihrádku, kterou zbavil zavazadla jeho otec Daniel Mercator těsně předtím, než zmizel.

„Takže… neměli bychom se tam zkusit dostat?“ vybídla ho Avery.

Jonatán si mnul čelo. „Možná ano. Za pokus to nejspíš stojí. Netuším, kde by ten správný kufr mohl být, ale ráno se můžeme pustit do pátrání. Nemělo by nám to trvat dlouho, když jsme na to tři.“

„Tři?“ podivila se Avery.

„No jo,“ usmál se Jonatán. „Já jsem ti to neřekl? Přibral jsem do Společnosti novou členku.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Flick dorazila do Jinosvětů přesně v deset.

Měla radost, že je pryč z domova, že je sama, nemusí tlačit v kočárku Fredíka a bavit ho a že ji máma s tátou neokřikují, ať nešoupe nohama, jinak si odře podpatky.

Přímo sršela dobrou náladou. Potutelně se usmívala, když pozorovala lidi míjející cestovní kancelář, jako by tam nebyla. Jejich oči obvykle bez mrknutí sklouzly od antikvariátu na jedné straně ulice k protějšímu kostelu. Do cestovky samozřejmě občas někdo zabrousil, přece jen všichni nebyli tak tupí, aby si jí nevšimli. Ale lidí jako Flick a Jonatán, kteří se narodili se schopností vidět magickou energii, bylo jako šafránu.

Nad arkýřovým oknem jásal zářivě červený vývěsní štít a sebevědomě vytruboval název cestovní kanceláře na vědomí široké veřejnosti. Zlatá písmena vypadala naleštěně a blyštěla se. Flick napadlo, že od té doby, co tam byla naposledy, Jonatán možná ceduli vydrhl (i když bylo těžké představit si ho, jak stojí na žebříku nebo dělá nějakou manuální práci). Flick pohlédla na otřepanou červenou nášivku, kterou si spínacím špendlíkem připnula na rukáv. Na červeném podkladu se skvěla zlatou nití vyšitá lupa s klikatým bleskem uprostřed čočky. Zaplavila ji hrdost. Měla pocit, jako by se vracela domů.