KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

THE BRUTALL TELLING

Copyright © Louise Penny, 2009

„The Bells of Heaven“ from Ralph Hodgeson used with permission of Bryn Mawr College.

Excepts from Morning in the Burned House by Margaret Atwood, © Margaret Atwood, 1995, used with permission of McClelland&Stewart Ltd, the Houghton Mifflen Company a Curtis Brown Ltd, London.

Excerpt from „Gravity Zero“ from Bones by Mike Freeman, © Mike Freeman, 2007, used with permission of the author.

Translation © Lenka Uhlířová, 2017

ISBN 978-80-284-1404-7

Pro zvířecí útulek SPCA Montérégie

a všechny lidi, kteří „zvoní na boží zvony“.

A pro Maggie, která nakonec rozdala celé své srdce.

JEDNA

„Všichni? Dokonce i děti?“ Plameny v krbu se zakuckaly, zapraskaly a spolkly jeho zajíknutí. „Zmasakrovaní?“

„Ještě hůř.“

Nastalo ticho. A v tom mlčení ožily všechny věci, které mohou být horší než zmasakrování.

„Jsou blízko?“ V hlavě mu brnělo, jak si představoval hrůzu, která se plíží lesem. Směrem k nim. Rozhlédl se, téměř čekal, že uvidí, jak na něj z temných oken zírají rudé oči. Nebo z koutů, anebo zpod postele.

„Všude kolem. Viděl jsi to světlo na noční obloze?“

„Myslel jsem, že je to polární záře.“ Růžovo-zeleno-bílé vlání plující pod hvězdami. Jako něco živého, co září a roste. A blíží se.

Olivier Brulé sklopil pohled, už se nedokázal dívat do těch ztrápených, pomatených očí před sebou. Žil s touhle historkou už tak dlouho a neustále si říkal, že to není pravda. Je to mýtus, příběh stále dokola vyprávěný, opakovaný a přikrášlovaný. Kolem ohňů, přesně jako je ten jejich.

Je to jen příběh, nic víc. Neškodný.

Jenže v tom prostém srubu hluboko v quebecké divočině se zdálo, že je něčím víc. Dokonce i Olivier cítil, že té historce začíná věřit. Možná proto, že poustevník jí zjevně věřil.

Stařec seděl v křesle při jedné straně kamenného krbu, jeho společník při druhé. Olivier se podíval do ohně, který tam hořel už víc než deset let. Dávné plameny, jimž nebylo dovoleno vyhasnout, ševelily, praskaly a osvětlovaly vnitřek srubu měkkou září. Rozhrnul žhavé uhlíky jednoduchým železným pohrabáčem, čímž do komína vyslal sloup jisker. V lesklých předmětech a hlavně v očích se ve tmě mihotavě odráželo světlo svíček.

„Nebude to trvat dlouho.“

Poustevníkovy oči zářily jako železo rozžhavené až k bodu tání. Dychtivě se nakláněl jako téměř pokaždé, když se ten příběh vyprávěl.

Olivier přejel pohledem jedinou místnost srubu. Tmu tu a tam narušovalo mihotání plamínků svíček vrhajících bizarní stíny. Zdálo se, že škvírami v roubených stěnách prosákla dovnitř noc, svinula se v koutech a usadila se pod postelí. Hodně indiánských kmenů věřilo, že v koutech číhá zlo, a proto byla jejich tradiční obydlí kulatá. Na rozdíl od hranatých domů, které jim přidělila vláda.

Olivier nevěřil, že v koutech číhá zlo. Ne doopravdy. Každopádně ne za denního světla. Věřil ale, že v koutech zdejšího srubu čekají věci, o kterých ví jen poustevník. Věci, z nichž se Olivierovi rozbušilo srdce.

„Pokračuj,“ řekl a snažil se, aby se mu nechvěl hlas.

Bylo pozdě a Oliviera stále ještě čekala dvacetiminutová chůze lesem zpátky do Three Pines. Tuhle cestu podnikal každých čtrnáct dní a znal ji dobře, dokonce i potmě.

Jenom potmě. Jejich vztah existoval pouze po setmění. Upíjeli čaj Orange Pekoe, lahůdku vyhrazenou pro poustevníkova obzvlášť váženého hosta, jak Olivier dobře věděl. Jeho jediného hosta.

Ovšem teď byl čas příběhu. Naklonili se blíž k ohni. Byl začátek září a s nocí přicházel chlad.

„Kde jsem to skončil? Aha, jistě, už si vzpomínám.“

Olivierovy ruce sevřely teplý hrnek ještě pevněji.

„Ta strašná síla zničila všechno, co jí stálo v cestě. Starý i Nový svět. Všechno zmizelo. Kromě…“

„Kromě?“

„Zůstala jedna maličká víska. Byla ukrytá v údolí, takže ji ta hrozivá armáda zatím nenašla. Ale najde ji. A až se to stane, jejich nejvyšší velitel se postaví do čela své armády. Je obrovský, vyšší než všechny stromy a oblečený ve zbroji vyrobené z kamenů, kostí a ostnatých mušlí.“

„Chaos.“

To zašeptané slovo zmizelo do tmy, kde se svinulo v koutě. A vyčkávalo.

„Chaos. A fúrie. Nemoc, hlad a zoufalství. Zaplavují svět. Pátrají. A nikdy nepřestanou. Nikdy. Dokud ji nenajdou.“

„Tu ukradenou věc.“

Poustevník se zachmuřelou tváří přikývl. Zdálo se, že to krveprolití a zkázu vidí. Že vidí muže, ženy i děti prchající před nelítostnou, bezcitnou silou.

„Ale co to je? Co může být tak důležitého, že museli všechno zničit, aby to dostali zpátky?“

Olivier si přál, aby mu oči netěkaly od vrásčité tváře někam do tmy. Do kouta a k věci, o níž oba věděli, že tam leží v chatrném jutovém pytli. Jenže poustevník zřejmě uměl číst myšlenky a Olivier zahlédl ve starcově obličeji zlomyslný úšklebek. A pak zase zmizel.

„To není ta armáda, kdo to chce zpátky.“

Oba v tu chvíli uviděli, co se za tou strašlivou armádou rýsuje. Stvůra, které se bál i chaos. Která před sebou hnala zoufalství, nemoc a hlad. S jediným cílem. Najít to, co vzali jejímu pánovi.

„Je to horší než masakr.“

Mluvili tak tiše, že je bylo sotva slyšet. Jako dva spiklenci ve ztraceném případu.

„Až armáda konečně najde, co hledá, zastaví se. A ustoupí. Dorazí ta nejhorší stvůra, jakou si můžeme představit.“

Znovu nastalo ticho. A v tom mlčení ožila nejhorší stvůra, jakou si dovedli představit.

Venku začala výt smečka kojotů. Něco obklíčili.

Mýtus, nic jiného to není, ujišťoval se Olivier. Jen příběh. Znovu se zahleděl do uhlíků, a tak neviděl hrůzu v poustevníkově tváři. Pak se podíval na hodinky, nakláněl ciferník k ohni, dokud celý oranžově nezářil a neprozradil mu, kolik je hodin. Půl třetí ráno.

„Chaos se blíží, starej brachu, a nic ho nezastaví. Trvalo to dlouho, ale konečně je tady.“

Poustevník pokýval hlavou, krhavé oči mu slzely, možná kvůli kouři a možná kvůli něčemu jinému. Olivier se opřel, překvapený, že ho náhle bolí celé jeho osmatřicetileté tělo, a uvědomil si, že během toho ohavného příběhu soustavně zatínal svaly.

„Omlouvám se, ale už je pozdě a Gabri si bude dělat starosti. Musím jít.“

„Už?“

Olivier vstal, napumpoval studenou, čistou vodu do smaltovaného umyvadla a umyl svůj hrnek. Pak se otočil zády k místnosti.

„Brzy zas přijdu,“ usmál se.

„Počkej, něco ti dám,“ řekl poustevník a rozhlížel se po srubu. Olivier střelil pohledem do rohu, kde ležel malý jutový pytel. Uzavřený. Zavázaný kouskem provázku.

Poustevník se uchechtl. „Možná jednou, Oliviere, ale dnes ne.“

Přešel k vlastnoručně vytesané krbové římse, sebral z ní drobnou věcičku a nabídl ji přitažlivému blondýnovi.

„Za potraviny.“ Ukázal na konzervy, sýr, mléko, kávu a čaj na kuchyňském pultu.

„Ne, to nemůžu. Dělám to rád,“ odpověděl Olivier, ale oba už to divadýlko znali a věděli, že tu drobnou obětinu přijme.

„Merci,“ řekl Olivier ve dveřích.

Z lesa se ozývalo zuřivé dupání a praskání, jak se nějaké stvoření odsouzené k záhubě snažilo uniknout svému osudu a kojoti mu spěchali zablokovat cestu.

„Buď opatrný,“ řekl stařec a rychle přelétl pohledem noční oblohu. A pak, ještě než zavřel dveře, zašeptal jediné slovo, jež rychle pohltil les. Oliviera napadlo, jestli se uvnitř poustevník nekřižuje a nemumlá modlitby opřený o dveře, které jsou sice tlusté, ale možná ne dost.

A přemítal, jestli stařec opravdu věří příběhům o obrovské, strašlivé armádě, za níž se rýsuje chaos vedoucí fúrie. Neúprosné, nezadržitelné a jsou stále blíž.

Za nimi pak ještě něco, něco nemyslitelného.

A přemýšlel, jestli poustevník věří svým modlitbám. Olivier zapnul baterku a začal zkoumat temnotu. Obklopovaly ho nahloučené šedé kmeny stromů. Svítil napravo i nalevo, jak se v té noci pozdního léta snažil najít pěšinu přes les. A čím víc spěchal, tím víc se bál, a čím vyděšenější byl, tím rychleji klopýtal, dokud neutíkal, jako by ho temným lesem pronásledovala temná slova.

Konečně vyběhl z houští, vrávoravě zastavil a s rukama na ohnutých kolenou lapal po dechu. Když se pomalu narovnal, zahleděl se na vísku v údolí.

Vesnička Three Pines spala, tak jako vždycky. V míru sama se sebou i s okolním světem. Nevnímala, co se kolem ní děje. Nebo o tom možná věděla, ale stejně si zvolila klid. Z některých oken se linulo měkké světlo. Staré stydlivé domky měly zatažené závěsy. Zavanula k němu sladká vůně kouře z prvních podzimních ohňů.

A v samém středu té malé quebecké vesničky jako stráž stály tři velké borovice.

Olivier byl v bezpečí. Pak si sáhl na kapsu. Dárek. Jeho malá platba. Nechal ho tam.

Se zaklením se obrátil k lesu, který se za ním zavřel. A znovu si vzpomněl na ten jutový pytel v koutě srubu. Věc, kterou ho poustevník dráždil, sliboval, mával mu s ní před nosem. Věc, již schovával člověk, který se sám skrýval.

Olivier byl unavený, otrávený a zlobil se sám na sebe, že tu cetku zapomněl. A měl vztek na poustevníka, že mu nedal tu druhou věc. Věc, kterou si už vysloužil.

Zaváhal, pak se vnořil zpátky do lesa a cítil, jak v něm roste strach a přiživuje vztek. Celou dobu, kdy šel a potom už i běžel, ho pronásledoval, duněl za ním hlas. Poháněl ho dál.

„Chaos už je tu, starej brachu.“

DVĚ

„Vezmi to.“

Gabri si přetáhl peřinu přes hlavu a ani se nehnul. Jenže telefon nepřestával vyzvánět a Olivier vedle něj byl pro svět mrtvý. Gabri viděl, že za oknem prší, a úplně cítil, jak se jim vlhkost toho nedělního rána rozlézá po ložnici. Ovšem pod peřinou bylo příjemně teploučko a on neměl v úmyslu vylézat.

Šťouchl do Oliviera. „Vstávej.“ Nic, jenom zachrápání.

„Hoří!“ Pořád nic.

„Ethel Mermanová!“

Nic. Bože můj, snad neumřel?

Naklonil se ke svému partnerovi a viděl, jak se mu drahocenné řídnoucí vlasy plazí po polštáři i po obličeji. Oči měl zavřené a vypadal klidně. Gabri nasál Olivierovu pižmovou vůni smíšenou s potem. Zanedlouho se osprchují a budou oba vonět po jemném toaletním mýdle.

Telefon zazvonil znovu.

„Volá tvoje matka,“ zašeptal Gabri Olivierovi do ucha.

„Cože?“

„Zvedni ten telefon. Volá tvoje matka.“

Olivier se posadil, s námahou rozlepil víčka a ospale zamžoural, jako by se vynořoval z dlouhého tunelu. „Moje matka? Vždyť ta už je léta po smrti.“

„Jestli někdo dokáže vstát z mrtvých a mořit tě, tak je to ona.“

„Moříš mě ty.“

„No jistě. A teď zvedni ten telefon.“

Olivier se natáhl přes tu horu masa, která byla jeho partnerem, a zvedl sluchátko.

„Oui, allô?“

Gabri se zachumlal zpátky do teplých přikrývek, ale pak si všiml svítících číslic na budíku. Šest čtyřicet tři. V neděli ráno. O prodlouženém víkendu před Svátkem práce.

Kdo proboha může v tuhle hodinu volat?

Posadil se a zkoumavě se zahleděl svému partnerovi do obličeje, jako když člověk při startu studuje výraz letušky. Vypadá ustaraně? Vyděšeně?

Uviděl, jak se Olivierův výraz mění z mírně zaujatého ve zmatený, ale pak mu blonďaté obočí najednou spadlo a z tváře odtekla všechna krev.

Dobrý bože, pomyslel si Gabri. Jsme v háji.

„Co se děje?“ přeslabikoval nehlučně rty.

Olivier mlčel a poslouchal hlas na druhém konci linky, ale výraz jeho pohledné tváře mluvil za vše. Něco se strašlivě pokazilo.

„Co se stalo?“ zasyčel Gabri.

Rozběhli se přes náves s pláštěnkami pleskajícími ve větru. Myrna Landersová, bojující se svým obrovským deštníkem, jim vyšla kousek naproti a pak společně uháněli k bistru. Sotva se rozednilo. Svět byl mokrý a šedivý. Za těch několik kroků, které jim chyběly k bistru, se jim vlasy stačily přilepit k hlavám a oblečení nasáklo vodou, ale pro jednou to Olivierovi ani Gabrimu nevadilo. Skluzem zastavili vedle Myrny před cihlovou budovou.

„Volala jsem policii. Za chvilku by měli dorazit,“ sdělila jim.

„Víš to jistě?“ zahleděl se Olivier na svou kamarádku a sousedku. Byla velká, kulatá, mokrá a ve svých žlutých gumovkách, svítivě zelené pláštěnce a s červeným deštníkem, který svírala v ruce, vypadala jako přefouknutý plážový míč po výbuchu. Ale ještě nikdy se netvářila vážněji. Samozřejmě že to věděla jistě.

„Šla jsem dovnitř a ověřila jsem si to,“ opáčila.

„Bože můj,“ zašeptal Gabri. „Kdo to je?“

„Já nevím.“

„Jak to, že nevíš?“ zeptal se Olivier. Pak se štíhlými dlaněmi přiloženými ze stran k obličeji, aby odstínil chabé ranní světlo, nahlédl tabulkovým oknem do svého bistra. Myrna nad ním podržela svůj jasně červený deštník.

Olivierův dech zamlžil skleněnou tabulku, ale ještě předtím stačil zahlédnout, co viděla i Myrna. V bistru někdo byl. Ležel na podlaze ze starých borových fošen. Obličejem nahoru.

„Co tam je?“ dotazoval se Gabri, který natahoval krk, aby přes svého partnera něco viděl.

Avšak Olivierův obličej mu prozradil všechno, co potřeboval vědět. Gabri zaostřil na mohutnou černošku vedle něj.

„Je mrtvý?“

„Něco horšího.“

Říkal si, co může být horšího než smrt.

Myrna byla člověk, který se v jejich vesnici asi nejvíc blížil představě doktora. V Montrealu pracovala jako psycholožka, než ji udolalo nadměrné množství smutných příběhů i vlastního zdravého rozumu a nechala toho. Naložila svoje autíčko s úmyslem strávit pár měsíců na cestách, než se někde usadí. Kdekoli, kde se jí zalíbí.

Za Montrealem jela ještě asi hodinu, natrefila na Three Pines, v Olivierově bistru se zastavila na café au lait s croissantem a už nikdy neodjela. Vyložila auto, pronajala si vedlejší obchod i byt nad ním a otevřela si tam knihkupectví spojené s antikvariátem.

Lidi k ní přicházeli pro knížky a na kus řeči. Přinášeli k ní svoje příběhy, některé vázané a jiné zas přednášené zpaměti. Rozpoznala, že některé se skutečně staly a jiné jsou vymyšlené, ale vážila si jich všech, přestože zdaleka ne všem věřila.

„Asi bude lepší jít dovnitř,“ řekl Olivier. „A dát pozor, aby s tělem nikdo nehýbal. Je ti dobře?“

Gabri měl předtím oči zavřené, ale už je zase otevřel a zdál se klidnější. „Nic mi není, to je jenom šok. Nevypadá povědomě.“

A Myrna v jeho obličeji uviděla stejnou úlevu, jakou cítila i sama, když dovnitř vběhla poprvé. Smutným faktem bylo, že mrtvý cizí člověk je mnohem lepší než mrtvý kamarád.

Vešli do bistra, drželi se blízko u sebe, jako by ten mrtvý mohl po někom z nich hmátnout a vzít ho s sebou. S očima sklopenýma se po centimetrech sunuli k němu, z hlav a nosů jim přitom odkapávala voda na jeho obnošené oblečení a slévala se do loužiček na podlaze z širokých fošen. Pak je Myrna jemně odtáhla zpátky od okraje srázu.

Protože tak to oba muži cítili. Dnešního svátečního rána se oba vzbudili ve své pohodlné posteli v pohodlném domě, ve svém příjemném životě, jen aby zjistili, že se najednou kymácejí nad hranou útesu.

Všichni tři se beze slova odvrátili. Vytřeštěnýma očima zírali jeden na druhého.

V bistru ležel mrtvý muž.

A nebyl jen mrtvý, ale ještě něco horšího.

Zatímco čekali na policii, Gabri uvařil konvici kávy, Myrna si sundala pláštěnku a posadila se u okna s pohledem upřeným do mlhavého zářijového dne. Olivier rozdělal oheň ve dvou kamenných krbech na obou koncích lokálu s trámovým stropem. Pak začal energicky postrkovat hořící polena v jednom krbu a cítil, jak se mu žár opírá do mokrého oblečení. Připadal si otupělý, ale nebylo to jen lezavou zimou.

Když předtím stáli nad mrtvolou, Gabri zamumlal: „Chudák.“

Myrna a Olivier pokývali hlavami. Viděli, jak k nim nahoru vzhlíží stařík v chatrném oblečení. Obličej měl bílý, oči překvapené a ústa lehce pootevřená. Myrna ukázala k temeni jeho hlavy, pod nímž se loužička vody zbarvila dorůžova. Gabri se váhavě naklonil blíž, ale Olivier se ani nehnul. Co ho drželo ohromeného a zamrzlého na místě, nebylo rozbité temeno mužovy hlavy, ale její přední část. Obličej.

„Mon Dieu, Oliviere, toho člověka zavraždili. Můj ty bože.“ Olivier jen dál upíral pohled do těch očí.

„Ale kdo to je?“ zašeptal Gabri.

Byl to poustevník. Mrtvý. Zavražděný. V bistru.

„Já nevím,“ odpověděl Olivier.

Vrchnímu inspektorovi Armandu Gamachovi zavolali, právě když s Reine-Marie sklízeli nádobí po pozdní nedělní snídani. V jídelně jejich bytu v montrealské čtvrti Outremont slyšel svého zástupce, Jeana Guye Beauvoira, a svou dceru Annie. Nemluvili. Ti dva nikdy nemluvili. Hádali se. Zvlášť když tam nebyla manželka Jeana Guye Enid, aby jim mohla dělat nárazník. Jenže Enid si musela připravovat výuku, a tak se ze snídaně omluvila. Ovšem Jean Guy, ten nikdy neodmítl pozvání, když se mohl zadarmo najíst. Dokonce přestože za to musel platit určitou cenu, a tou cenou byla vždycky Annie.

Začalo to nad čerstvě vymačkaným pomerančovým džusem, pokračovalo při míchaných vejcích se sýrem brie a vygradovalo nad čerstvým ovocem, croissanty a zavařeninami.

„Ale jak můžeš obhajovat používání paralyzérů?“ dolehl k nim z jídelny hlas Annie.

„Skvělá snídaně jako vždycky, merci, Reine-Marie,“ řekl David, odložil nádobí z jídelny naproti dřezu a políbil tchyni na tvář. Měl střední postavu a krátké, řídnoucí tmavé vlasy. Ve svých třiceti byl o pár let starší než jeho žena Annie, i když obvykle působil mladším dojmem. Gamache měl často pocit, že jeho hlavním rysem je živost. Nebyl hyperaktivní, ale plný života. Vrchnímu inspektorovi se líbil už ve chvíli, kdy mu ho před pěti lety dcera představila. Na rozdíl od ostatních mladých mužů, které si Annie vodila domů, většinou právníků jako ona sama, se tenhle nesnažil Gamache přebít svou mužností. Takové hry Gamache nezajímaly, ani na něj nedělaly dojem. Naopak na něj zapůsobila Davidova reakce, když se mu Armand a Reine-Marie Gamachovi představili. Vyslal k nim široký úsměv, který jako by měl zaplnit celou místnost, a řekl prostě: „Bonjour.“

Lišil se od všech mužů, o které se kdy Annie zajímala. David nebyl učenec, atlet, ani neoplýval ohromující krásou. Nebyl předurčen stát se příštím premiérem Quebeku ani ředitelem ve své právnické firmě.

Ne, David byl prostě otevřený a laskavý.

Vzala si ho a Armanda Gamache těšilo vést svou jedinou dceru uličkou s Reine-Marie po druhém boku. A dívat se, jak si Annie bere tenhle hodný mužský.

Protože Armand Gamache věděl, co to znamená, když někdo není hodný. Poznal krutost, hrůzu a zoufalství. A věděl, jak vzácná, byť přehlížená vlastnost je laskavost.

„Byla bys snad radši, kdybychom podezřelé stříleli?“ hulákal z jídelny Beauvoirův zvýšený hlas.

„Děkuju, Davide,“ odpověděla Reine-Marie a vzala si od zetě nádobí. Gamache mu podal čistou utěrku a společně utírali, co Reine-Marie umyla.

„Tak co,“ obrátil se David k vrchnímu inspektorovi, „myslíte, že Habs mají letos šanci na pohár?“

„Ne,“ ječela Annie. „Očekávám, že se naučíte, jak někoho zatknout, aniž byste ho museli napřed zmrzačit nebo zabít. Očekávám, že v podezřelých upřímně uvidíte právě jen podezřelé. Ne prachsprosté kriminálníky, které můžete zmlátit, usmažit elektřinou nebo zastřelit.“

„Myslím, že mají,“ opáčil Gamache, podal Davidovi talíř k utření a sám si vzal další. „Líbí se mi ten jejich nový brankář a řekl bych, že jejich útočná formace krásně vyzrála.“

„Ale nemáš dojem, že v obraně jsou pořád slabí?“ zeptala se Reine-Marie. „Canadiens se vždycky až moc soustředili na útok.“

„Tak si zkus zatýkat ozbrojeného vraha. To bych vážně moc rád viděl, ty, ty…,“ prskal Beauvoir. Rozhovor v kuchyni umlkl, jak napínali uši, co ze sebe inspektor nakonec vypraví. Taková hádka se odehrávala při každé snídani, o každých Vánocích, na Díkůvzdání i o narozeninách. Slova se mírně proměňovala. Místo paralyzérů se hádali o dávání dětí do jeslí, vzdělání nebo o životní prostředí. Když Annie řekla modrá, Beauvoir namítl oranžová. Tak tomu bylo už od doby, kdy inspektor Beauvoir před dvanácti lety vstoupil do oddělení vražd Sûreté du Québec pod Gamachovo velení. Stal se členem týmu i rodiny.

„Ty co?“ dožadovala se odpovědi Annie.

„Ty trapná advokátská slepice.“

Reine-Marie pokynula k zadním dveřím z kuchyně, vedoucím na malý kovový balkon a k požárnímu schodišti. „Nebylo by lepší…?“

„Utéct?“ zašeptal Gamache a doufal, že to myslela vážně, ale obával se, že ne.

„Co kdybyste je prostě zkusil zastřelit, Armande?“ zeptal se ho David.

„Obávám se, že Jean Guy tasí rychleji,“ odpověděl vrchní inspektor. „Dostal by mě jako první.“

„Stejně by to stálo za pokus,“ utrousila jeho manželka.

„Advokátská slepice?“ syčela Annie a z hlasu jí odkapávalo opovržení. „Geniální, ty tupej fašisto.“

„Nejspíš bych mohl použít paralyzér,“ uvažoval Gamache.

„Fašisto? Fašisto?“ Jean Guy Beauvoir už téměř kvičel. Henri, německý ovčák Gamachových, se v kuchyni posadil na pelechu a naklonil hlavu ke straně. Měl obrovské, přerostlé uši, díky kterým Gamache nabyl přesvědčení, že není čistokrevný, nýbrž kříženec německého ovčáka se satelitní anténou.

„A jéje,“ vydechl David. Henri se stočil na pelechu do klubíčka a bylo zjevné, že David by se k němu rád přidal, kdyby mohl.

Všichni tři se toužebně zahleděli na dveře vedoucí do chladného deštivého zářijového dne. Montrealský víkend před Svátkem práce. Pak Annie řekla něco nesrozumitelného, ale Beauvoirově odpovědi bylo rozumět perfektně.

„Jdi se bodnout.“

„No, vypadá to, že diskuze právě skončila,“ podotkla Reine-Marie. „Dáte si někdo ještě kávu?“ Ukázala na presovač.

„Non, pas pour moi, merci,“ odpověděl David s úsměvem.

„A pro Annie už taky ne, prosím.“

„Ženská pitomá,“ ucedil Jean Guy, když vešel do kuchyně. Popadl z police utěrku a začal zuřivě utírat jeden z talířů. Gamachovi došlo, že s jeho starožitným květinovým dekorem se může rozloučit. „Řekněte mi, že je adoptovaná.“

„Ne, vlastnoručně vyrobená.“ Reine-Marie podala další talíř svému manželovi.

„Ty se jdi bodnout,“ strčila Annie svou tmavou hlavu do kuchyně a pak zmizela.

„Srdíčko moje,“ podotkla Reine-Marie.

Z jejich dvou dětí byl Daniel víc podobný otci. Mohutný, přemýšlivý, vědecký typ. Byl laskavý, jemný, ale silný. Když se narodila Annie, Reine-Marie možná celkem přirozeně napadlo, že tahle holčička bude zase víc po ní. Srdečná, inteligentní, veselá. Se silnou láskou ke knihám – vždyť Reine-Marie se sama stala knihovnicí a nakonec i vedoucí oddělení v montrealské Bibliothèque Nationale.

Jenže Annie je oba překvapila. Byla chytrá, soutěživá a vtipná. Vášnivá ve všem, co dělala i cítila.

Mohli něco vytušit. Když jako miminko křičela, Armand ji musel brát na nekonečné projížďky autem, aby ji utišil. Zpíval jí svým sytým barytonem písničky od Beatles, od Jacquese Brela. La Complainte du phoque en Alaska od kapely Beau Dommage. To byla Danielova oblíbená, dojemný žalozpěv. Jenže na Annie to vůbec neúčinkovalo.

A pak jednoho dne, když připásal vřeštící dítě do sedačky a otočil klíčky v zapalování, pustila se stará kazeta Weavers, která zůstala v přehrávači.

Jak začali zpívat, falzetem, Annie se uklidnila.

Nejdřív mu to připadalo jako zázrak, jenže když posté objížděl blok a neustále musel poslouchat dětský smích a Weavers, jak zpívají „Wimoweh, a wimoweh“, zatoužil Gamache po starých časech a měl pocit, že sám začne křičet. Ovšem když zpívali, malý lev spal.

Z Annie Gamachové se stalo jejich lvíče. A vyrostla z ní lvice. Jenže občas, když se při tichých společných procházkách otci svěřovala se svými strachy, zklamáními a každodenním trápením svého mladého života, měl Gamache sto chutí ji k sobě přivinout a držet u sebe, aby nemusela pořád předstírat, že je tak statečná.

Byla tak urputná, protože se bála. Všeho.

Zbytek světa v ní viděl silnou, vznešenou lvici. On se díval na svou dceru a viděl Berta Lahra jako zbabělého lva v Čaroději ze země Oz. Nikdy jí to ale neřekl, ani jejímu manželovi.

„Můžeme si trochu popovídat?“ zeptala se Annie otce. Beauvoira si nevšímala. Gamache přikývl a odložil utěrku. Prošli přes chodbu do útulného obývacího pokoje plného knih, srovnaných v úhledných řadách na policích i poskládaných na ne už tak úhledných hromádkách pod stolem a vedle pohovky. Na konferenčním stolku ležely Devoir a New York Times a v krbu mírně hřál oheň. Žádné hučící plápolání jako za mrazivých zimních dnů, ale měkké, téměř průzračné plamínky časného podzimu.

Pár minut se bavili o Danielovi, který žil se svou ženou a dcerou v Paříži a do konce měsíce se mu měla narodit druhá dcera. Probrali jejího manžela Davida i jeho hokejový tým, a jak se musí začít připravovat na další zimní sezonu.

Gamache z větší části poslouchal. Nebyl si jistý, jestli mu Annie touží říct něco konkrétního, nebo jestli si jen chce popovídat. Do pokoje vběhl Henri a strčil Annie hlavu na klín. Začala mu hníst uši, což u něj vyvolalo vlnu blaženého kňučení a funění. Nakonec se položil ke krbu.

Právě v tu chvíli zazvonil telefon. Gamache si toho nevšímal.

„Myslím, že je to tvůj služební,“ upozornila ho Annie. Úplně telefon viděla na jeho starém dřevěném psacím stole s počítačem a zápisníkem v pokoji se třemi židlemi, který byl plný knih a voněl po růžové vodě a santálovém dřevě.

Viděla sebe a Daniela, jak sedí na dřevěných otočných židlích a navzájem se pohánějí dokola, až je jim málem na zvracení, zatímco si otec, usazený ve svém křesle, klidně čte. Nebo občas jen hledí před sebe.

„Taky myslím.“

Telefon zazvonil znovu. Byl to zvuk, který dobře znali. Nějak se lišil od vyzvánění jiných telefonů. Tohle zvonění ohlašovalo smrt.

Annie se začala neklidně ošívat.

„To počká,“ řekl tiše. „Nechtělas mi něco říct?“

„Mám to vzít?“ nakoukl dovnitř Jean Guy. Usmál se na Annie, ale očima rychle přelétl k vrchnímu inspektorovi.

„Prosím. Budu tam za chvilku.“

Otočil se zpátky ke své dceři, ale v tu chvíli se k nim připojil David a Annie znovu nasadila svůj obličej určený veřejnosti. Od toho soukromého se zase tak moc nelišil. Jen byl možná o trochu méně zranitelný. Jak si David přesedl k ní a vzal ji za ruku, jejímu otci probleskla hlavou myšlenka, proč před svým manželem potřebuje jinou tvář.

„Stala se vražda, pane,“ zašeptal inspektor Beauvoir. Stál hned u dveří do pokoje.

„Oui,“ řekl Gamache, ale nespouštěl oči ze své dcery.

„Běž, tati.“ Pokynula mu rukou, ne aby ho zapudila, ale aby ho osvobodila od potřeby zůstat tam s ní.

„Půjdu, potom. Nechtěla by ses projít?“

„Venku lije,“ upozornil je David se smíchem. Gamache měl svého zetě upřímně rád, ale občas dokázal být vážně natvrdlý. Annie se také rozesmála.

„Vážně, tati, v tomhle by ani Henri nechtěl jít ven.“

Henri vyskočil a utíkal pro svůj míček. Ta osudná slova

„Henri“ a „ven“, vyslovená společně, měla na psa obzvlášť povzbudivý účinek.

„No,“ řekl Gamache, když německý ovčák znovu skočil do místnosti, „já musím do práce.“

Vrhl na Annie a Davida významný pohled a pak se podíval na Henriho. Dokonce ani Davidovi nemohlo uniknout, co tím myslel.

„Ježíši,“ zašeptal David dobromyslně, slezl z pohodlné pohovky a vydal se s Annie najít Henriho vodítko.

Než vrchní inspektor Gamache a inspektor Beauvoir dorazili do Three Pines, bistro uzavřela místní policie. Všude kolem cihlové budovy se motali vesničané a zírali na ni zpod deštníků. Podnik, kde tolikrát oslavovali, dopřávali si jídlo i pití. A teď se z něj stalo místo činu.

Jakmile se Beauvoir za volantem pustil ze svahu dolů do vsi, požádal ho Gamache, ať zajede ke krajnici.

„Co se děje?“ zeptal se inspektor,

„Jenom se chci podívat.“

A tak oba muži seděli ve vyhřátém autě a přes líné mávání stěračů shlíželi na vesnici. Před nimi ležela náves s rybníčkem, lavičkou a záhony plnými růží, hortenzií, pozdních floxů a topolovek. A na jejím konci stály tři vysoké borovice, jako by náves i celou vesnici kotvily na místě.

Gamache pohledem doputoval k budovám objímajícím zelenou plochu parčíku. Stály tu větrem ošlehané domky z bílých palubek, s širokými verandami a proutěnými křesílky. Mezi nimi maličké staleté chaloupky, vybudované prvními osadníky z balvanů, jež tehdy dobývali ze země při čištění půdy. Avšak většina domů kolem návsi byla z narůžovělých cihel a postavili je loajalisté věrní britské koruně, prchající před americkou revolucí. Vesnička Three Pines ležela jen pár kilometrů od hranice s americkým Vermontem, a jakkoli jsou v současnosti vztahy se Spojenými státy přátelské, vždycky tomu tak nebylo. Lidé, kteří vísku vybudovali, zoufale hledali útočiště, skrývali se před válkou, v niž nikdy nevěřili.

Vrchní inspektor klouzal očima nahoru po rue du Moulin a tam, na úbočí svahu vedoucího ven ze vsi, stál bílý anglikánský kostelík svatého Tomáše.

Gamache se pohledem vrátil k hloučku lidí, kteří tam postávali pod deštníky, klevetili, ukazovali a okouněli. Olivierovo bistro stálo přímo uprostřed čtvrtkruhu obchodů, jež navazovaly jeden na druhý. Koloniál monsieura Béliveaua, pak pekařství U Sarah, Olivierovo bistro a nakonec Myrnino knihkupectví a antikvariát v jednom.

„Můžeme jet,“ kývl Gamache.

Beauvoir jen čekal na povel a auto teď pomalu vyrazilo kupředu. Směrem k nahloučeným podezřelým, směrem k vrahovi. Ovšem už když začal pracovat v proslaveném oddělení vražd Sûreté du Québec, jako jednu z prvních věcí se od šéfa naučil, že aby chytili vraha, nesmějí postupovat kupředu, nýbrž nazpátek. Do minulosti. Zločin, vražda, má svůj počátek

právě tam. Nějaká událost, na kterou už dost možná všichni ostatní zapomněli, vrahovi uvízla uvnitř. A začala se mu tam podebírat.

To, co zabíjí, není vidět, varoval šéf Beauvoira. Proto je to tak nebezpečné. Nejde o pistoli, nůž nebo pěst. Není to nic, co byste mohl vidět přicházet. Jde o emoci. Žluklou, zkaženou. Která čeká na příležitost udeřit.

Auto se pomalu sunulo k bistru, k mrtvému tělu.

„Merci,“ řekl Gamache o minutu později, když mu příslušník místní Sûreté otevíral dveře bistra. Mladík se toho cizího člověka právě chystal zastavit, ale zaváhal.

Beauvoir tohle miloval. Reakce místních policistů, když jim došlo, že ten rozložitý padesátník není jen zvědavý občan. Mladým policistům připomínal jejich otce. Měl v sobě určitou noblesu. Vždycky nosil oblek nebo sako s kravatou a šedé flanelové kalhoty, které měl na sobě i dnes.

Všimli si knírku, šedivějícího a úpravně sestřiženého. Tmavé vlasy, kolem uší lehce zvlněné, mu už také šedivěly. Za deštivých dní, jako byl tenhle, nosil čapku, kterou si uvnitř sundával, a když se to stalo, naskytl se mladým policistům pohled na jeho plešatící hlavu. A pokud ani to nestačilo, všimli si jeho očí. Ty nemohl přehlédnout nikdo. Byly tmavě hnědé, přemýšlivé, inteligentní, ale měly v sobě ještě něco dalšího. To, co proslulého distingovaného šéfa oddělení vražd Sûreté du Québec odlišovalo od všech ostatních vyšších policejních šarží.

Jeho oči byly laskavé.

Beauvoir věděl, že je to zároveň jeho síla i slabost.

Gamache se usmál na užaslého policistu, který si právě uvědomil, že stojí tváří v tvář nejoslavovanějšímu policistovi v Quebeku. Gamache mu nabídl ruku a mladý agent na ni jen chvíli zíral, než do ní vložil tu svou. „Patron,“ řekl.

„Bože, doufal jsem, že to budete vy.“ Gabri k němu přispěchal přes místnost kolem policistů, kteří se skláněli nad obětí.

„Ptali jsme se, jestli by Sûreté nemohla poslat vás, ale zjevně není normální, aby si podezřelí objednávali konkrétního vyšetřovatele.“ Objal vrchního inspektora a pak se obrátil k místnosti plné policistů. „Víte, já ho znám.“ Pak zašeptal Gamachovi:

„Asi bude lepší se nelíbat.“

„Moudré rozhodnutí.“

Gabri působil unaveně a vystresovaně, ale držel se. Vlasy měl rozcuchané a oblečení pomuchlané, ovšem na tom nebylo nic neobvyklého. Za ním, téměř v zákrytu, stál mlčky Olivier. I on vypadal pomuchlaně, avšak to bylo velice neobvyklé. Také působil vyčerpaně a pod očima měl tmavé kruhy.

„Koronerka zrovna přijíždí, šéfe.“ Agentka Isabelle Lacosteová přešla místnost, aby ho mohla pozdravit. Na sobě měla jednoduchou sukni a lehký svetřík, ale podařilo se jí skloubit je tak, že obojí vypadalo stylově. Stejně jako většina frankofonních Quebečanek byla drobná a sebevědomá. „Vida, je to doktorka Harrisová.“

Všichni se podívali z okna ven a hlouček se trochu rozestoupil, aby žena s lékařským kufříkem mohla projít. Na rozdíl od agentky Lacosteové se jí podařilo jednoduchou sukni a svetřík skloubit tak, že vypadaly trochu nudně. Ale pohodlně. A v takový mizerný den jako tenhle bylo to „pohodlí“ velice přitažlivé.

„Dobře,“ řekl Gamache a obrátil se zpátky k agentce Lacosteové. „Co víme?“

Lacosteová odvedla Gamache a inspektora Beauvoira k tělu. Společně přidřepli, což byl rituální pohyb, jakých provedli už stovky. Bylo to překvapivě intimní. Nedotýkali se ho, ale naklonili se těsně nad něj, blíž, než by se dostali k jakékoli žijící osobě s výjimkou svých milovaných.

„Oběť utrpěla zezadu úder tupým předmětem. Něčím čistým, tvrdým a úzkým.“

„Pohrabáčem?“ zeptal se Beauvoir a přelétl pohledem plameny v obou krbech, které tam zažehl Olivier. Gamache se také podíval. Bylo deštivé, ale ne zas až tak chladné ráno. Oheň nebyl nutný. Ovšem Olivier ho stejně s největší pravděpodobností zapálil spíš pro útěchu než kvůli teplu.

„Jestli to byl pohrabáč, musel být čistý. Koronerka se na to samozřejmě podívá důkladněji, ale v ráně nejsou žádné patrné stopy prachu, popela, dřeva nebo čehokoli jiného.“

Gamache upřeně hleděl na zející ránu na mužově hlavě a poslouchal agentku.

„Takže žádná zbraň?“ zeptal se Beauvoir.

„Zatím ne. Ale samozřejmě po ní pátráme.“

„Kdo to byl?“

„To nevíme.“

Gamache odtrhl pohled od rány a podíval se na svou podřízenou, ale neřekl nic.

„Zatím jsme ho neidentifikovali,“ pokračovala agentka.

„Prohledali jsme mu kapsy a nic. Dokonce ani kapesník. A jak to vypadá, nikdo ho nezná. Je to běloch kolem pětasedmdesáti, řekla bych. Štíhlý, ale ne podvyživený. Výška tak sto sedmdesát, možná sto sedmdesát dva.“

Před lety, když přišla do oddělení vražd jako nováček, připadalo agentce Lacosteové divné přeříkávat všechny ty věci, které šéf přece viděl moc dobře sám. Ale učil to všechny, a tak to dělala. A teprve po letech, když sama zaučovala někoho jiného, pochopila hodnotu toho cvičení.

Pomáhalo jim to se ujistit, že oba vidí totéž. Policisté jsou stejně omylní a subjektivní jako každý jiný. Mohou věci přehlédnout nebo špatně interpretovat. Díky takovému postupu se ale pravděpodobnost chyb zmenšovala. Anebo se navzájem utvrdili ve stejném omylu.

„V rukou nic nemá a vypadá to, že ani pod nehty ne. Žádné pohmožděniny. Nezdá se, že by došlo k zápasu.“

Všichni tři vstali.

„Stav místnosti to potvrzuje.“

Rozhlédli se kolem.

Všechno bylo na svém místě, čisté a uspořádané. Nikde nic převrženého.

Lokál působil poklidně. Oheň v krbech na obou koncích místnosti s trámovým stropem plašil chmury. Jeho světlo se odráželo od naleštěných dřevěných podlah, za léta ztmavlých kouřem a farmářskými podrážkami.

Před každým z krbů byly rozestavěné pohovky a velká, lákavá křesla s vybledlými potahy. Jídelní stoly z tmavého dřeva obklopovaly staré židle a ve výklencích s tabulkovými okny čekaly na vesničany tři nebo čtyři ušáky, aby si v nich mohli hýčkat horké café au lait s čerstvě upečenými croissanty nebo skotskou či burgundské. Gamache měl podezření, že lidé, kteří okounějí tam venku v dešti, by asi ocenili něco ostřejšího k pití. A říkal si, že Gabri s Olivierem by drink rozhodně potřebovali.

Vrchní inspektor Gamache se svým týmem navštívil bistro už mockrát, v zimě si tu vychutnávali jídlo u plápolajícího krbu a v létě zas studené pití venku na terase. Téměř vždycky tu probírali vraždu. Ale ještě nikdy neměli přímo tady skutečnou mrtvolu.

Připojila se k nim Sharon Harrisová. Svlékla si mokrou pláštěnku, usmála se na agentku Lacosteovou a pak si vážně potřásla rukou s vrchním inspektorem.

„Doktorko Harrisová,“ pozdravil ji s lehkou úklonou. „Mrzí mě, že vám narušujeme prodloužený víkend.“

Koronerka ve skutečnosti seděla doma, přepínala na televizi kanály a snažila se najít někoho, kdo by jí nedělal kázání, když vtom zazvonil telefon. Připadalo jí to jako dar z nebes. Jenže jak se teď dívala na mrtvé tělo, uvědomila si, že Bůh s tím měl pramálo společného.

„Už vám to tady přenechám,“ řekl Gamache. Skrz okna viděl, že místní obyvatelé jsou stále venku, čekají na nějaké zprávy. Vysoký pohledný muž s šedivými vlasy se sehnul k malé rozcuchané ženě, která mu něco povídala. Vedle nich, rovná jako svíčka, stála Ruth Zardová. A s ní i její docela majestátně vyhlížející husa. Ruth ve žlutém pršiplášti lesknoucím se od deště nehybně zírala na bistro. Clara jí něco říkala, jenže odezvy se nedočkala. Gamache věděl, že Ruth Zardová je stará, zahořklá ožralka, ale shodou okolností to zároveň byla i jeho nejoblíbenější básnířka na světě. Clara na ni promluvila znovu a tentokrát jí Ruth odpověděla. I přes sklo Gamache poznal, co jí řekla.

„Jdi do prdele.“

Gamache se usmál. Mrtvola v bistru sice byla novinka, ale některé věci se nikdy nezmění.

„Vrchní inspektore,“ pozdravil ho známý zpěvavý hlas. Otočil se a uviděl, že k němu přes lokál jde Myrna Landersová. Na sobě měla růžovou šusťákovou soupravu dole zastrkanou do svítivě žlutých holin dusajících po podlaze.

Byla barevná, v každém smyslu toho slova.

„Myrno,“ usmál se a políbil ji na obě tváře. To vyvolalo překvapené pohledy u některých příslušníků místní Sûreté, kteří nečekali, že vrchní inspektor líbá podezřelé. „Co děláte tady uvnitř, když jsou všichni ostatní venku?“ mávl rukou k oknu.

„Já ho našla,“ odpověděla a jeho obličej zvážněl.

„Opravdu? To je mi líto. Musel to pro vás být šok.“ Zavedl ji ke křeslu u ohně. „Předpokládám, že vaši výpověď už někdo sepsal.“

Přikývla. „Agentka Lacosteová. Bohužel jsem jí toho moc říct nemohla.“

„Nedala byste si kávu nebo šálek čaje?“

Myrna se usmála. Horké nápoje nabízela dost často ona jemu. Nabízela je všem, z konvice, která jí konstantně bublala na krbových kamnech se sporáčkem. Teď je pro změnu někdo nabízel jí a ona se mohla přesvědčit, jak uklidňující to doopravdy je.

„Čaj, prosím.“

Vrchní inspektor Gamache nechal Myrnu hřát se u krbu a došel Gabriho požádat o konvici čaje. Když se vrátil, posadil se do křesla a naklonil se k Myrně.

„Co se stalo?“

„Každé ráno chodím na dlouhé procházky.“

„To je nějaká novinka? Nevím o tom, že byste to dřív dělala.“

„No, ano. Od jara. Když mi bylo padesát, rozhodla jsem se, že se musím dostat do formy.“ Při těch slovech se naplno usmála. „Nebo aspoň do jiného tvaru. Mým cílem je změnit jablko,“ poplácala se po břiše, „na hrušku. I když mám podezření, že moje přirozenost je být rovnou celý sad.“

„Co by mohlo být lepší než sad?“ usmál se, když pohledem zalétl k vlastním špekům. „Taky nejsem zrovna jako proutek. V kolik vstáváte?“

„Budík si dávám na půl sedmou a z domu vycházím ve tři čtvrtě na sedm. Dnes ráno jsem si na odchodu všimla, že u Oliviera jsou pootevřené dveře, tak jsem nakoukla dovnitř a zavolala na něj. Vím, že Olivier v neděli normálně otevírá později, tak jsem byla překvapená.“

„Ale nepolekalo vás to.“

„Ne.“ Zdálo se, že ji ta otázka zaskočila. „Zrovna jsem chtěla odejít, když vtom jsem ho uviděla.“

Myrna seděla k lokálu zády a Gamache nezalétl pohledem k mrtvole. Místo toho se jí beze slova dál díval do očí a kývnutím hlavy ji pobídl, aby pokračovala.

Pak jim Gabri donesl čaj, a ačkoli bylo zřejmé, že by si k nim rád přisedl, na rozdíl od Gamachova zetě Davida uměl natolik dobře číst nevyřčené signály, že jen položil na stůl konvičku, dva šálky z kostního porcelánu na podšálcích, mléko, cukr a talíř zázvorových sušenek, načež odešel.

„Nejdřív jsem si myslela, že je to jenom hromada ubrusů, kterou tam číšníci včera večer zapomněli,“ řekla Myrna, když byl Gabri z doslechu. „Většina z nich je dost mladých, tak nikdy nevíte. Ale pak jsem se podívala pořádně a uviděla, že je to tělo.“

„Tělo?“

Takovým způsobem se popisuje mrtvý člověk, ne živý.

„Hned jsem věděla, že je mrtvý. Víte, už jsem pár mrtvol viděla.“

Gamache to věděl.

„Ležel přesně tak, jak ho teď vidíte.“ Myrna sledovala, jak Gamache oběma nalévá čaj. Ukázala na mléko a cukr, pak přijala svůj šálek i sušenku. „Došla jsem až k němu, ale nedotkla jsem se ho. Nenapadlo mě, že ho někdo zabil. Tedy ze začátku.“

„Co jste si myslela?“ Gamache držel v rozměrných dlaních svůj šálek. Čaj byl silný a voňavý.

„Myslela jsem si, že měl možná infarkt. Něco náhlého, podle výrazu jeho obličeje. Vypadal překvapeně, ale ne vyděšeně, nebo že by měl bolesti.“

Gamache napadlo, že to je dost výstižné. Smrt toho muže překvapila. Ale to překvapí většinu lidí, dokonce i staré a churavé. Téměř nikdo nečeká, že zemře.

„Pak jsem uviděla jeho hlavu.“

Gamache přikývl. Těžko se to dalo přehlédnout. Ne hlava, ale to, co z ní chybělo.

„Znala jste ho?“

„Nikdy jsem ho neviděla. A mám podezření, že bych si ho zapamatovala.“

Gamache musel opět souhlasit. Ten mrtvý vypadal jako bezdomovec, a přestože se takoví dají snadno přehlížet, těžko se na ně zapomíná. Armand Gamache odložil subtilní šálek na stejně jemný podšálek. V hlavě se stále vracel k otázce, která ho napadla, jakmile zvedl telefon a uslyšel o té vraždě. V bistru ve Three Pines.

Proč tam?

Pohledem rychle zalétl k Olivierovi, který mluvil s inspektorem Beauvoirem a agentkou Lacosteovou. Byl klidný a zdrženlivý. Ale nemohl být tak lhostejný, jak to vypadalo.

„Co jste udělala pak?“

„Zavolala jsem 911, pak Olivierovi, potom jsem šla ven a čekala na ně.“

Popsala mu, co se dělo až do chvíle, kdy dorazila policie.

„Merci,“ poděkoval Gamache a vstal. Myrna vzala svůj čaj a přešla přes lokál k Olivierovi a Gabrimu. Stáli tam spolu před druhým krbem.

Všichni v místnosti věděli, kdo jsou tři hlavní podezřelí. Tedy všichni až na ty tři hlavní podezřelé.

TŘI

Doktorka Sharon Harrisová si oklepala sukni a pousmála se na vrchního inspektora.

„Žádná velká finesa,“ řekla. Gamache se zahleděl na mrtvého.

„Vypadá jako tulák,“ prohlásil Beauvoir, sehnul se a začal zkoumat mužovo oblečení. Nesourodé a obnošené.

„Musel mít drsný život,“ poznamenala Lacosteová.

Gamache přiklekl a znovu se pozorně zahleděl do starcova obličeje. Byl svraštělý a ošlehaný. Byl to obličej, který mluvil o létech strávených na slunci, ve větru a chladu. Vysušený. Gamache zlehka přejel palcem po tváři zavražděného a ucítil počínající strniště. Muž byl hladce oholený, ale pokud by mu nějaké vousy narostly, byly by bílé. Stejně jako jeho vlasy, ostříhané bez velkého zápalu pro věc. Halabala okudlané.

Gamache zvedl jednu ruku oběti, jako by mrtvého chtěl utěšit. Na chvíli ji podržel, pak ji obrátil dlaní vzhůru. Potom pomalu přejel dlaní po té starcově.

„Ať už je to kdokoli, vykonával těžkou práci. Tady má mozoly. Většina tuláků nepracuje.“

Gamache pomalu zakroutil hlavou. Tak kdo jsi? A proč jsi tady? V tomhle bistru a v téhle vesnici? Ve vsi, o níž jen málo lidí na světě ví, že vůbec existuje. A ještě méně z nich ji kdy najde.

Ale tys ji našel. Našel jsi vesnici a taky smrt.

„Je mrtvý zhruba šest až deset hodin,“ řekla doktorka. „Zemřel někdy po půlnoci, ale nejpozději mezi čtvrtou a pátou hodinou ráno.“

Gamache se zahleděl na mužův zátylek a na smrtelnou ránu. Byla devastující. Vypadalo to na jediný úder něčím extrém ně tvrdým. A někým extrémně rozzuřeným. Takovou silou vládl jedině vztek. Silou rozdrtit lebku. A to, co chránila.

Všechno, co z toho muže dělalo, kým byl, se skrývalo v té hlavě. Někdo ji rozbil. Jediným rázným, surovým úderem.

„Moc krve tu není.“ Gamache vstal a sledoval, jak tým specializovaný na ohledání místa činu, rozprostřený po rozlehlé místnosti, sbírá důkazy. Po místnosti, kterou zneuctili. Nejdřív vrah, a teď oni. Nezvaní hosté.

Olivier stál a hřál se u ohně.

„To je problém,“ opáčila doktorka Harrisová. „Zranění na hlavě hodně krvácejí. Mělo by tu být víc krve, mnohem víc.“

„Mohli ji vytřít,“ řekl Beauvoir.

Sharon Harrisová se znovu sklonila nad ránou, ale vzápětí se napřímila. „Po takové ráně muselo být krvácení hodně silné, i vnitřní. Smrt nastala téměř okamžitě.“

To byla nejlepší zpráva, jakou kdy Gamache na místě takového činu slyšel. Se smrtí se srovnat dovedl. Dokonce i s vraždou. Ale utrpení ho ničilo. Viděl ho už hodně. Strašlivé vraždy. Byla velká úleva setkat se s jednou rychlou a ráznou. Téměř humánní.

Jednou slyšel nějakého soudce říkat, že nejhumánnější způsob popravy by byl říct vězni, že je volný. A pak ho zabít.

Gamache s tím zápolil, vznášel námitky, láteřil. A pak tomu nakonec celý vyčerpaný uvěřil.

Když se teď díval do tváře toho muže, věděl, že netrpěl. Rána šla zezadu do hlavy, takže ji pravděpodobně ani neviděl přicházet.

Skoro jako když člověk zemře ve spánku. Ale ne tak úplně.

Tělo uložili do pytle a odvezli. Venku se lidé vážně rozestoupili, aby mohlo projít. Muži smekli mokré čepice a ženy se za ním smutně dívaly se sevřenými rty.

Gamache se odvrátil od okna a připojil se k Beauvoirovi, který teď seděl s Gabrim, Olivierem a Myrnou. Specialisté ohledávající místa činu se přesunuli do zadních částí bistra, soukromé jídelny, místnosti pro zaměstnance, kuchyně. V hlavním lokále to teď vypadalo skoro normálně. Až na otázky, které tam visely ve vzduchu.

„Mrzí mě, že se to stalo,“ řekl Gamache Olivierovi. „Jak to zvládáte?“

Olivier zhluboka vydechl. Vypadal vyčerpaně. „Asi jsem pořád ještě v šoku. Kdo to byl? Víte to?“

„Ne,“ odpověděl Beauvoir. „Nehlásil někdo, že by se tu v okolí pohyboval nějaký cizí člověk?“

„Nehlásil?“ opáčil Olivier. „A komu?“

Všichni tři k Beauvoirovi obrátili zmatené pohledy. Inspektor už zapomněl, že Three Pines nemá žádnou policejní sílu, semafory, chodníky ani starostu. Sbor dobrovolných hasičů řídí dementní stará básnířka Ruth Zardová a většina lidí by radši uhořela, než aby si ji zavolala.

Ve vsi dokonce není ani kriminalita. Až na vraždy. Jediná zločinná věc, která se tu kdy stala, byl rovnou nejhorší možný zločin.

A přece tu teď skončili s další mrtvolou. Ty ostatní alespoň měly jména. Tahle jako by spadla z nebe a přistála přitom na hlavu.

„Víte, v létě je to trochu těžší,“ řekla Myrna, když se posadila na pohovku. „Máme tu víc návštěv. Rodiny se vracejí na prázdniny, děti jezdí domů ze škol. Tohle je poslední prodloužený víkend. Po něm se všichni vracejí domů.“

„O tomhle víkendu je taky jarmark v Brume,“ poznamenal Gabri. „Končí zítra.“

„Dobře,“ řekl Beauvoir, kterému byl výroční trh naprosto ukradený. „Takže po tomhle víkendu se Three Pines vyprázdní. Ale ti návštěvníci, o kterých jste mluvila, to jsou přátelé a příbuzní někoho z místních, ne?“

„Z větší části,“ odpověděla Myrna a otočila se ke Gabrimu.

„Ty přece v penzionu míváš i nějaké cizí lidi, ne?“

Gabri přikývl. „Ale po pravdě funguju spíš jako odkladiště, když lidem dojde doma místo.“

„Takže jestli tomu rozumím správně,“ shrnul to vyčerpaně Beauvoir, „nejsou lidi, co jezdí do Three Pines, doopravdy cizí. Chci si být jenom stoprocentně jistý, že to chápu dobře.“

„Je mi líto, ale u nás nic stoprocentního nenajdete. Tady je všechno čtyřprocentní,“ opáčil Gabri. To vyvolalo úsměv dokonce i na Olivierově unaveném obličeji.

„Já něco o jednom cizím člověku slyšela,“ vložila se do hovoru Myrna, „jenže jsem nedávala moc pozor.“

„Kdo to říkal?“

„Roar Parra,“ odpověděla váhavě. Připadala si trochu, jako že donáší, a to nikdo nedělá rád. „Zrovna s ním seděl Starej Mundin s Manželkou. Slyšela jsem, jak jim Roar říká, že viděl někoho v lese.“

O Parraových Beauvoir neslyšel poprvé. Byla to prominentní rodina původem z Čech. Ale starej Mundin a nějaká manželka? To si z něj snad Myrna dělá legraci. Nemůže mu prostě nadiktovat jména? Beauvoir stáhl rty a nasupeně se na Myrnu podíval. Oplatila mu pohled, ale nevypadala pobaveně.

„Vážně,“ přikývla Myrna, jako by mu četla myšlenky. Nebylo to zase tak těžké. Dokázala by je přečíst i čajová konvička.

„Tak se jmenují.“

„Starej a Manželka?“ zopakoval. Vztek ho přešel, ale nic nechápal. Myrna přikývla. „Jak se jmenují doopravdy?“

„Takhle,“ ujistil ho Olivier. „Starej a Manželka.“

„Tomu nevěřím, nikdo se přece nepodívá na novorozeně a nerozhodne se ho pojmenovat Starej nebo Manželka. Aspoň doufám.“

Myrna se usmála. „Máte pravdu. Jsem na to tak zvyklá, že mě to vůbec nenapadlo. Nemám tušení, jak se doopravdy jmenují.“

Beauvoir si to zapsal. Starej, no budiž, jako přezdívku by to ještě chápal, ale říkal si, jaká ta žena musí být ubožačka, když dovolí, aby se jí říkalo „Manželka“. Znělo mu to dost starosvětsky.

Gabri položil na stůl piva, koly a pár misek se směsí oříšků. Venku se vesničané konečně rozešli do svých domovů. Byl mokrý, nevlídný den, ale uvnitř měli teplo a útulno. Málem by mohli zapomenout, že tohle není společenské setkání. Agenti ohledávající místo činu jako by se vypařili, jedinou známkou jejich přítomnosti bylo občasné zašustění nebo zamumlání. Jako by byli myši nebo duchové. Nebo detektivové z oddělení vražd.

„Povězte nám o včerejším večeru,“ vyzval je vrchní inspektor Gamache.

„Byl to blázinec,“ řekl Gabri. „Poslední prodloužený víkend léta, takže se tu stavili úplně všichni. Většina z nich strávila den na jarmarku, tak byli unavení. Nechtělo se jim vařit. Každý rok je to stejné. Jsme na to připravení.“

„Co to obnáší?“ zeptala se agentka Lacosteová, která se k nim právě přidala.

„Bereme si sem nějaký personál navíc,“ vysvětlil Olivier.

„Ale šlo to hladce. Lidi byli hezky v pohodě a zavřeli jsme včas. Asi v jednu ráno.“

„Co se dělo pak?“ zeptala se Lacosteová.

Většina vyšetřování vražd vypadá složitě, ale ve skutečnosti je to dost prosté. Člověk se jenom ptá stále dokola: „A co se stalo pak?“ Poslouchání odpovědí samozřejmě taky pomáhá.

„Obvykle spočítám kasu a nechám večerní směnu, aby tu uklidila, ale v sobotu je to jiné,“ řekl Olivier. „Po zavíračce sem chodí Starej Mundin, nosí mi sem věci, které přes týden opravil, a vyzvedává si nábytek, co se mezitím rozbil. Netrvá to dlouho a dělá to v době, kdy číšníci a lidi z kuchyně uklízejí.“

„Počkejte chvilku,“ ozval se Beauvoir. „Mundin tohle dělá v sobotu o půlnoci? Proč ne v neděli ráno nebo v nějakou jinou rozumnou dobu? Proč tak pozdě v noci?“

Beauvoirovi, který měl na všelijaké podloudné věci nos, to znělo podezřele tajnůstkářsky.

Olivier pokrčil rameny. „Nejspíš ze zvyku. Když s tou prací začínal, nebyl ještě ženatý s Manželkou, takže tady v sobotu večer vysedával do noci. A když jsme zavírali, prostě si rozbitý nábytek vzal s sebou. Neměli jsme důvod to měnit.“

Ve vesnici, kde se neměnilo téměř nic, to dávalo smysl.

„Takže Mundin si vzal nábytek. Co se dělo potom?“ zeptal se Beauvoir.

„Odešel jsem.“

„Zůstal jste tu poslední?“

Olivier zaváhal. „Ne úplně. Když tu bylo tak rušno, muselo se udělat pár věcí navíc. Víte, je to dobrá parta. Zodpovědná.“ Gamache všechno poslouchal. Měl to tak radši. Jeho agenti kladli otázky, což mu uvolnilo ruce, aby mohl pozorovat a poslouchat, co se říká, jak se to říká a co se neříká. Teď slyšel, jak se do Olivierova klidného, ochotného hlasu vkradl obranný tón. Hájil svoje chování, nebo se snažil chránit svoje zaměstnance, protože se bál, že by na ně mohlo padnout podezření?

„Kdo měl odejít jako poslední?“ zeptala se agentka Lacosteová.

„Mladý Parra,“ řekl Olivier.

„Mladý Parra?“ zeptal se Beauvoir. „Jako Starej Mundin?“ Gabri se zašklebil. „Samozřejmě že ne. Nejmenuje se ‚Mladý‘. To by bylo divné. Jmenuje se Hurikán.“

Beauvoir přimhouřil oči a vyslal ke Gabrimu vražedný pohled. Neměl rád, když si z něj někdo utahoval, a měl podezření, že tenhle valibuk si z něj právě dělá šoufky. Pak se podíval na Myrnu, ale ta se nesmála. Přikývla.

„Tak se jmenuje. Roar pojmenoval svého syna Hurikán.“

Beauvoir si to zapsal, ale moc se mu to nezdálo a velkou radost z toho neměl.

„Zamkl by?“ zeptala se Lacosteová.

Jak Gamache, tak Beauvoir věděli, že je to klíčová otázka, ale Olivierovi její důležitost zřejmě nedocházela.

„Rozhodně.“

Gamache s Beauvoirem si vyměnili pohledy. Teď se konečně někam dostávají. Vrah musel mít klíč. Svět plný podezřelých se dramaticky zúžil.

„Můžu se podívat na vaše klíče?“ zeptal se Beauvoir. Olivier a Gabri vylovili každý svůj svazek a podali je inspektorovi. Ale objevila se před ním i třetí sada. Otočil se a uviděl, že klíče visí z Myrniny masité ruky.

„Mám je, kdybych si zabouchla nebo pro případ nouze.“

„Merci,“ řekl Beauvoir s trochu menším přesvědčením, než jaké cítil předtím. „Půjčovali jste je v nedávné době někomu?“ zeptal se Oliviera a Gabriho.

„Ne.“

Beauvoir se usmál. To bylo dobré.

„Samozřejmě kromě Starýho Mundina. Svoje ztratil a potřeboval si udělat náhradní.“

„A Billymu Williamsovi,“ připomněl Olivierovi Gabri.

„Vzpomínáš si? Normálně používá ten, co je vepředu pod truhlíkem, ale když nosí dřevo, nechce se pro něj shýbat. Měl si ho půjčit, aby nechal udělat další kopie.“

Beauvoir zkřivil obličej do naprosto nevěřícího výrazu.

„Proč se vůbec namáháte zamykat?“ zeptal se nakonec.

„Kvůli pojištění,“ odpověděl Olivier.

No, někomu tady naroste pojistné, pomyslel si Beauvoir. Podíval se na Gamache a zavrtěl hlavou. Tihle všichni si vážně zaslouží, aby je někdo zamordoval ve spaní. Ale samozřejmě ironií osudu zabijí ty, kteří se zamknou a mají alarm. Podle Beauvoirovy zkušenosti se Darwin mýlil. Nepřežijí ti nejzdatnější. Ty totiž zabije blbost jejich sousedů, kteří se budou dál nevědomě motat životem.

ČTYŘI

„Vy jste ho nepoznali?“ zeptala se Clara, zatímco krájela čerstvou bagetu z pekařství U Sarah.

Myrna věděla jen o jednom „ho“, o kterém její kamarádka mohla mluvit. Zavrtěla hlavou a nakrájela do salátu rajčata, pak se pustila do šalotky čerstvě vytržené v Peterově a Clařině zahrádce.

„A Olivier ani Gabri ho neznají?“ zeptal se Peter. Sám porcoval grilované kuře.

„To je divné, viďte?“ Myrna nechala na chvíli krájení a podívala se na své přátele. Vysoký, prošedivělý, precizní elegán Peter a vedle něj jeho žena Clara. Malá, oplácaná, s rozcuchanými tmavými vlasy posetými drobky z bagety, které připomínaly jiskry. Oči měla modré a obvykle sršely vtipem. Ale dnes ne.

Clara zmateně potřásla hlavou. Na linku se sneslo pár drobků. Bezmyšlenkovitě je posbírala a snědla. Když teď ustoupil prvotní šok z toho objevu, byla si Myrna jistá, že se jim všem honí hlavou to samé.

Byla to vražda. Ten mrtvý je cizí člověk. Jenomže kdo je vrah?

A nejspíš všichni došli ke stejnému závěru. Že je to celé strašně podivné.

Snažila se na to nemyslet, ale stejně jí to pořád nešlo z hlavy. Vzala kousek pečiva a začala ho žvýkat. Bageta s křupavou kůrčičkou byla teplá, měkká a voňavá.

„Ježíši,“ řekla Clara a zamávala nožem nad nakousnutým pečivem v Myrnině ruce.

„Chceš?“ nabídla jí Myrna kousek.

Obě stály u linky a pojídaly ještě teplou bagetu. Za normálních okolností by si nedělní oběd všichni dali v bistru, ale dnes se to nezdálo moc pravděpodobné, když tam mají mrtvolu. A tak se Peter, Clara a Myrna vydali vedle do Myrnina loftového bytu. Dveře obchodu dole měla vyzbrojené poplašným zařízením, kdyby snad někdo vešel dovnitř. Vlastně to nebyl tak úplně alarm, jako spíš zvoneček, který zacinkal, když se dveře otevřely. Někdy Myrna sešla dolů, někdy ne. Skoro všichni její zákazníci byli místní a všichni dobře věděli, kolik případně nechat u pokladny. Kromě toho si Myrna říkala, že jestli někdo potřebuje použitou knížku natolik zoufale, aby ji musel ukrást, tak ať si klidně poslouží.

Myrně po zádech přeběhl mráz. Podívala se přes místnost, jestli není otevřené okno a dovnitř neproudí studený vlhký vzduch. Před očima měla neomítnuté cihlové zdi, masivní trámy a řadu velkých průmyslových oken. Prošla kolem nich, aby je zkontrolovala, ale všechna byla zavřená, kromě jednoho pootevřeného na škvírku, aby se dovnitř dostala trocha čerstvého vzduchu.

Jak se po rozlehlé borové podlaze vracela zpátky, zastavila se u černých soudkovitých kamen uprostřed místnosti. Praskalo to v nich. Zvedla kulaté víko a strčila dovnitř další poleno.

„Muselo to pro tebe být hrozné,“ řekla Clara a postavila se vedle Myrny.

„Bylo. Ten chudák tam jen tak ležel. Ránu jsem nejdřív vůbec neviděla.“

Clara s Myrnou se posadily na pohovku naproti kamnům. Peter jim přinesl dvě skotské a pak se tiše uklidil do kuchyňského koutu. Odtamtud na ně viděl, slyšel jejich rozhovor, ale nepřekážel jim.

Sledoval, jak se k sobě naklánějí, jak upíjejí skotskou a potichu se spolu baví. Důvěrně. Záviděl jim to. Odvrátil hlavu a začal míchat jablečnou polévku s čedarem.

„Co si o tom myslí Gamache?“ zeptala se Clara.

„Připadá mi tím stejně zaskočený jako my všichni. No vážně,“ otočila se Myrna ke Claře, „co dělal v bistru cizí člověk? Mrtvý?“

„Zavražděný,“ připomněla Clara. Obě nad tím chvilku zapřemýšlely.

Nakonec promluvila Clara. „Neříkal Olivier něco?“

„Nic. Vypadal jenom, že je v šoku.“ Clara přikývla. Ten pocit znala.

Na prahu jim stála policie. Brzy bude u nich doma, v jejich kuchyních i ložnicích. V jejich hlavách.

„Nedovedu si představit, co si o nás Gamache myslí,“ ozvala se Myrna. „Pokaždé, když se tu objeví, je tu mrtvola.“

„Každá quebecká vesnice má svoje poslání,“ prohlásila Clara. „Někde se dělá sýr, jinde víno, v další zas hrnce. My vyrábíme mrtvoly.“

„Poslání mají kláštery, ne vesnice,“ odpověděl Peter se smíchem. Na Myrnin dlouhý jídelní stůl položil misky s hustou voňavou polévkou. „A mrtvoly nevyrábíme.“

Ve skutečnosti si tím ale tak jistý nebyl.

„Gamache v Sûreté šéfuje oddělení vražd,“ podotkla Myrna. „Musí se mu to stávat pořád. Vlastně by ho nejspíš dost překvapilo, kdyby tu mrtvola nebyla.“

Myrna s Clarou přisedly k Peterovi, a zatímco obě ženy mluvily, Peter přemýšlel o muži, který vedl vyšetřování. Peter věděl, že je nebezpečný. Nebezpečný tomu, kdo zabil toho starého pána ve vedlejším domě. Uvažoval, jestli vrah věděl, jaký typ člověka po něm půjde. Ale obával se, že vrah to věděl až moc dobře.

Inspektor Jean Guy Beauvoir se rozhlédl po jejich nové vyšetřovací kanceláři a nasál vzduch. S jistým překvapením si uvědomil, jak důvěrně známá, dokonce slastná ta vůně je.

Bylo to aroma vzrušení, aroma lovu. Vonělo to tam po dlouhých hodinách nad přehřátými počítači, kdy kousek po kousku skládají dohromady svůj hlavolam. Vonělo to po týmové práci.

Ve skutečnosti byla místnost cítit po naftě, kouři z páleného dřeva, leštěnce a betonu. Znovu stál v budově starého nádraží ve Three Pines, které Kanadské dráhy opustily už před několika desetiletími a nechaly chátrat. Pak se ale budovy ujal místní sbor dobrovolných hasičů a obsadil ji v naději, že si toho nikdo nevšimne. Což se samozřejmě vyplnilo, poněvadž Kanadské dráhy už dávno zapomněly, že vůbec nějaká vesnice jménem Three Pines existuje. A tak se teď z malého nádraží stal příbytek pro jejich hasičská auta, neforemné oděvy a vybavení. Na stěnách zůstalo palubkové obložení, momentálně pokryté plakáty informujícími o vyhlídkových jízdách přes Skalnaté hory i záchranářských technikách. Protipožární doporučení, harmonogram služeb dobrovolníků a staré jízdní řády tam soupeřily o místo s obrovským plakátem oznamujícím vítěze Ceny generálního guvernéra za poezii, z nějž na ně trvale zírala šílená stařena.

A stejně šíleně na něj teď valila oči i osobně.

„Co tady sakra děláte?“ Vedle ní stála husa a zírala na něj úplně stejně.

Ruth Zardová. Pravděpodobně nejvýznačnější a nejváženější básnířka v zemi. A její husa Róza. Beauvoir věděl, že když se na tu ženu podívá vrchní inspektor Gamache, vidí talentovanou básnířku. Jenže Beauvoir viděl jen zažívací potíže.

„Stala se tu vražda,“ řekl hlasem, z něhož, jak doufal, zaznívala autorita a důstojnost.

„To vím taky, že se tu stala vražda, nejsem blbá.“

Husa vedle ní zavrtěla hlavou a zatřepala křídly. Beauvoir už si na toho ptáka, který s ní všude chodil, natolik zvykl, že ho to ani nepřekvapovalo. A přestože by to nikdy nepřiznal, vlastně se mu ulevilo, že je Róza stále ještě naživu. Měl podezření, že kolem té bláznivé báby nic nevydrží moc dlouho.

„Zase potřebujeme tuhle budovu,“ sdělil jí a obrátil se k oběma zády.

Ruth Zardová byla totiž i před svůj velmi pokročilý věk, kulhání a ďábelský temperament zvolenou náčelnicí sboru dobrovolných hasičů. Podle Beauvoira k tomu došlo nejspíš v naději, že jednoho dne skončí v plamenech, ale měl podezření, že by stejně nehořela.

„Ne,“ práskla holí o betonovou podlahu. Róza nenadskočila, ale Beauvoir ano. „Nemůžete ji mít.“

„Je mi líto, madame Zardová, ale potřebujeme ji a máme v plánu ji zabrat.“

Jeho hlas už nezněl tak zdvořile jako předtím. Všichni tři na sebe zírali, mrkala jen Róza. Beauvoir věděl, že by nad ním tahle pošahaná ženština mohla zvítězit jen jediným způsobem, a to kdyby začala recitovat ty svoje příšerné nesrozumitelné verše. Nic se v nich nerýmovalo. Nic ani nedávalo smysl. Zlomila by ho ve vteřině. Ale krom toho věděl, že ze všech lidí ve vsi bylo u ní nejméně pravděpodobné, že by je začala recitovat. Zdálo se, že ji to, co vytvořila, přivádí do rozpaků, možná se za to dokonce stydí.

„Co vaše poezie?“ zeptal se a viděl, jak zakolísala. Nakrátko okudlané řídké vlasy jí ležely připlácnuté na hlavě, jako by tam měla odhalenou vybělenou lebku. Krk měla vyzáblý a šlachovitý, dlouhé tělo, které kdysi nejspíš bývalo robustní, teď bylo slabé a vetché. Ovšem o ničem jiném se to u její osoby říct nedalo.

„Někde jsem viděl, že vám má brzy vyjít další knížka.“ Ruth Zardová maličko ucouvla.

„Je tady i vrchní inspektor, jak asi víte.“ Jeho hlas teď zněl laskavě, rozumně, mile. Stará paní se na něj podívala, jako by viděla samotného ďábla. „Vím, jak se těší, až si o tom s vámi popovídá. Za chvíli přijde. Učí se vaše básně nazpaměť.“

Ruth Zardová se otočila a odešla.

Dokázal to. Zapudil ji. Čarodějnice je mrtvá, nebo přinejmenším pryč.

Pustil se do zařizování kanceláře. Objednal stoly a komunikační vybavení, počítače a tiskárny, skenery a faxy. Nástěnky a voňavé fixy. Jednu nástěnku přidělá přímo na plakát s tou jedovatou, šílenou starou básnířkou. A přes obličej jí bude psát o vraždě.

V bistru bylo ticho.

Specialisté, kteří ohledávali místo činu, už odešli, ale agentka Isabelle Lacosteová klečela na podlaze v místě, kde se předtím našlo tělo, důkladná jako vždycky. Ujišťovala se, že určitě nepřehlédli žádné stopy. Pokud vrchní inspektor Gamache viděl, Olivier a Gabri se ani nepohnuli: stále seděli na staré vybledlé pohovce před velkým krbem a každý ve svém vlastním světě zírali do ohně, hypnotizovaní plameny. Zajímalo ho, o čem asi přemýšlí.

„Na co myslíte?“ Gamache k nim došel a posadil se do velkého křesla vedle nich. „Já myslel na toho mrtvého,“ odpověděl Olivier. „Říkal jsem si, kdo to může být. Přemýšlel jsem, co tu asi dělal, a o jeho rodině. Jestli ho třeba někdo nepostrádá.“

„Já přemýšlel o obědě,“ opáčil Gabri. „Nemá ještě někdo hlad?“

Agentka Lacosteová na druhé straně místnosti vzhlédla. „Já mám.“

„Já taky, patron,“ řekl Gamache.

Když uslyšeli, že Gabri už v kuchyni rachotí hrnci a pánvičkami, naklonil se Gamache k Olivierovi. Byli tu jen oni dva.

Olivier na něj bezvýrazně zíral. Ale vrchní inspektor takový pohled viděl už dřív. Ve skutečnosti je totiž téměř nemožné nemít ve tváři žádný výraz, ledaže by to daná osoba tak chtěla. Bezvýrazný obličej pro vrchního inspektora znamenal horečnou mysl.

Z kuchyně k nim zaválo nezaměnitelné aroma česneku a slyšeli, že si Gabri prozpěvuje „Náš lodivod už je zas jak kára“.

„Gabri si myslí, že ten člověk byl tulák. Co myslíte vy?“

Olivier si připomněl ty skelné, vytřeštěné oči. A vzpomněl si na svou poslední návštěvu ve srubu.

Chaos se blíží, starej brachu, a nic ho nezastaví. Trvalo to dlouho, ale konečně je tady.

„Co jiného by mohl být zač?“

„Proč myslíte, že ho zabili tady, ve vašem bistru?“

„To nevím.“ Olivier vypadal, jako by se propadl do sebe.

„Můžu si zavařit mozek, jak se na to snažím přijít. Proč by někdo zabíjel někoho tady? Nedává to smysl.“

„Ale dává.“

„Vážně?“ Olivier se k němu naklonil. „A jaký?“

„To ještě nevím. Ale zjistím to.“

Olivier zíral na toho hrozivého tichého muže, který najednou jako by vyplnil celou místnost, aniž jen zvýšil hlas.

„Znal jste ho?“

„Obojí.“