Helen Whitakerová

DÁVÁM TOMU ROK

IKAR

Přeložila Ivana Nuhlíčková

Helen Whitaker

I Give it a Year

Copyright © Helen Whitaker 2021

All rights reserved

Translation © Ivana Nuhlíčková, 2023

ISBN 978-80-249-5017-4

Obsah

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Dvacátá devátá kapitola

Třicátá kapitola

Třicátá první kapitola

Třicátá druhá kapitola

Třicátá třetí kapitola

Třicátá čtvrtá kapitola

Třicátá pátá kapitola

Třicátá šestá kapitola

Třicátá sedmá kapitola

Třicátá osmá kapitola

Třicátá devátá kapitola

Čtyřicátá kapitola

Čtyřicátá první kapitola

Čtyřicátá druhá kapitola

Čtyřicátá třetí kapitola

Čtyřicátá čtvrtá kapitola

Čtyřicátá pátá kapitola

Čtyřicátá šestá kapitola

Čtyřicátá sedmá kapitola

Čtyřicátá osmá kapitola

Čtyřicátá devátá kapitola

Poděkování

Ianovi

První kapitola

31. prosince, 23:59

Deset…

V televizi vyřvávají na záběrech míst podél Temže opilí flamendři. Před patnácti lety bych byla mezi nimi, celý večer bych se strkala, abych získala co nejlepší místo, a zadržovala čurání, jen abych byla ve výhodné pozici pro odpočítávání.

Devět…

Jsem moc ráda, že nestojím na přeplněném břehu a nepopíjím prosecco, které je studené jen díky tomu, že venku je strašná zima, a nemusím se tvářit, jak si to užívám, zatímco přemýšlím o tom, jak nacpané bude po půlnoci metro.

Osm…

Jack a Sav konečně usnuli. Mít malé děti je dobré, protože je můžete využít jako vhodnou záminku, abyste se vyhnuli věcem, do kterých se vám nechce. „Omlouvám se, ale nemám hlídání!“ je ta nejlepší výmluva.

Sedm…

I když nemít hlídání je většinou otrava, znamená to, že nemůžete dělat ani věci, o které stojíte.

Šest…

Ale silvestr do té kategorie nespadá. Vlastně mě ani netrápí, že sedím sama, sleduju odpočítávání v televizi a Adam odjel do Sheffieldu.

Pět…

Neodjel tam, aby si užíval. Musel se na silvestra dostat do nacpaného vlaku z Londýna, aby svému sedmatřicetiletému bratrovi domluvil, protože ho možná, nejspíš, skoro určitě vyhodili z další hospody v centru a chtějí zaplatit, co zničil, jinak na něho podají trestní oznámení. Na zdraví, Gabe. Šťastný podělaný nový rok.

Čtyři…

O to zřejmě jde, vsadím se, že Adam musel zaplatit hostinskému. Ne že by se mi o tom zmínil. Vždycky se snaží změnit téma, když začnu o půjčování peněz Gabeovi.

Tři…

„Půjčování.“

Dva…

Když mu půjčil posledně, ani se mi o tom nezmínil a já potom přečerpala limit na společném účtu, protože jsem zaplatila zálohu za dovolenou v Center Parcs.

Jedna…

Tisíce lidí pokřikují: „Šťastný nový rok!“ Na pozadí odbíjí Big Ben. Vyletí ohňostroje a obrazovka se zabarví ohněm a kouřem, reportérka BBC, která je na místě, se přes ten rachot snaží dokončit větu.

„Britská veřejnost byla ujištěna, že odbíjení velkých hodin se přechodně obnoví během důležitých státních událostí, jako jsou oslavy Nového roku nebo Den válečných veteránů, dokud se opravy nedokončí.“

Dopila jsem poslední kapky bílého vína. Zbytek lahve je v lednici, na chvíli jsem si pohrávala s myšlenkou, že bych si nalila ještě sklenku, ale potom jsem zívla a připomněla si, že i když se mi povedlo nacpat děti do postele v deset, určitě se probudí před šestou. To je nepsané pravidlo, když někdo z rodičů zůstane doma sám a vypije víc než dvě deci.

Radši jsem vypnula televizi a napsala zprávu Adamovi.

Doufám, že tam neprožíváš noční můru. Šťastný nový rok. Pusu.

Nejspíš už spí v matčině domě ve své posteli v pokoji, o který se dělil s Gabem.

Kousek podlahy přede mnou jako by se najednou rozsvítil a zapípal. Adamův iPad leží pohozený na koberci displejem vzhůru, je napůl zakrytý hračkami, které děti dostaly k Vánocům, ale už je přestaly bavit. Moje zpráva se objevila v rohu, zakryla část fotografie, kterou má jako pozadí. Je to selfie, kde jsme všichni vedle sebe před Londýnským okem. Kolo není téměř vidět, protože ho stíní rozesmáté tváře. U Jacka to tak úplně není, protože když nás Adam vybídl „Všichni řekněte sýr“, syn zakřičel „Fuj“. Zvedla jsem tablet a položila na stůl, přitom jsem hledala obal, zároveň jsem uklidila pár dalších zatoulaných hraček. Dům vypadá jak po výbuchu bomby, povalují se tu odložení superhrdinové, krabice a na koberci číhají kousky lega, aby se člověku zaryly do chodidla. Děti trvají na tom, že si musí schovat každou blbost z vánočních crackerů, takže se z beden na hračky neustále sypou nějaké plastové nesmysly. Nakonec jsme rezignovali a nechali ty krabice v kdysi stylovém obýváku.

Sbírám ty zbytky – figurky Sylvanian, Spider-Mana v oblečku nějaké figurky Sylvanian (Jack bude zuřit) – a nakonec najdu obal pod lodí Millennium Falcon ze Star Wars. Je olepený nálepkami pohádkových postaviček, při pohledu na ně se neubráním úsměvu. Určitě je to dílo Sav. Adam bude vypadat zajímavě, až pojede metrem do práce a bude si na iPadu číst Guardian. Když iPad zvednu, displej se znovu rozsvítí. Další zpráva. Je od „J.“, to mě přiměje zadívat se pozorněji. Zahlédla jsem jenom náhled.

Díky za oslavu, jako bychom se vrátili znovu do roku 1995…

A kdo je J.? A jaká oslava? Je přece se svým bratrem a řeší další Gabeovu katastrofu. Alespoň to říkal. Možná se mu to povedlo dát do pořádku, zašel si na skleničku a tam narazil na někoho známého. To mu přece nemůžu zazlívat. Co by to bylo za večer bez dětí, když by si člověk nemohl užít spontánní setkání v hospodě.

Jenomže to nevysvětluje, kdo je J.

Zlomek vteřiny nechci vědět, o koho se jedná, ale brzy vyhraje moje podezíravost, zapnu přístroj a vyťukám heslo. Jsou to data narození Jacka a Sav. Když se objeví plné znění zprávy, sevře se mi žaludek. Navíc je to dlouhá konverzace, která sahá daleko do minulosti.

Děkuju, žes se mnou slavil, jako by ses se mnou vrátil znovu do roku 1995. Škoda, že jsem měla let, jinak bychom se mohli opít a pořádně si užít Nový rok – bublinky a pořádná postel v hotelu jsou přece jenom lepší než cider a plížení do mého starého pokoje u rodičů.

1995. Let. Starý pokoj.

V roce 1995 měl Adam před maturitou a bydlel v Sheffieldu. Chodil s dívkou, která se jmenovala Jules. Úžasná Jules, která mu zlomila srdce, když šla studovat na jinou univerzitu a její skvělou kariéru pilotky zmínil na jedné z našich prvních schůzek. Já měla od té doby o čem přemýšlet, a ještě nižší sebevědomí.

Adamova odpověď se objeví téměř okamžitě.

Dobře doleť. Až budeš zpátky, napiš.

Na moji zprávu neodpověděl.

Tablet se mi třásl v ruce, tak jsem ho uchopila pevněji. Slyším vřískot, křik a hudbu zvenku, pronikají stěnami našeho řadového domku v severním Londýně, vznášejí se na ulici, ale i přes rány a pískot je mé lapání po dechu hlasitější. Mám pocit, jako by mi pulzovalo celé tělo, ale mysl je jasná. Soustředěná. Protože okamžitě vím, že to nebude žádné nedorozumění. Nikdy se ani nezmínil, že by se s Jules setkal, tak jak by to bylo možné? Přejíždím rozechvělým prstem po displeji, abych se dostala na začátek jejich konverzace. Stránky se sunou jedna za druhou, kdykoli si myslím, že jsem se dostala na začátek, nahraje se další zpráva. Přes slzy vidím rozmazaně, když spočinu pohledem na nějaké nezvyklé frázi nebo slovu, jak zprávy míjejí jedna za druhou.

Ve mně.

Krásná.

Zatraceně sexy.

Nemůžu se dočkat.

Zdá se, že si občas vyměnili i několik zpráv denně, občas ale míjely dny, aniž se kontaktovali. Nakonec okno odskočí, už se nemá kam posunout. Před pěti měsíci 5. srpna v jedenáct hodin a sedmnáct minut dopoledne. Modrá bublina ukazuje, že první zprávu poslal Adam.

Ahoj, tohle je teď moje nové číslo.

Sedm slov, která mi rozmetala večer. Rok. Život.

Druhá kapitola

1. ledna, 16:00

Celé hodiny jsem jen mlčky seděla, než jsem zaslechla, jak se jeho klíč otáčí v zámku. Když děti vyvádějí, obvykle toužím po chvíli ticha, po hodině jen pro sebe, ale dnes, když jsem je vypravila ke kamarádce, abych mohla sama počkat na Adamův návrat, ve mně to ticho vyvolává tísnivý pocit, jako bych nemohla dýchat.

Dveře bouchnou a já nadskočím, jako bych se na jeho příchod nechystala celé odpoledne. Měla jsem v úmyslu mu ten tablet vrazit do ruky hned ve chvíli, kdy projde dveřmi, při tom bych pronesla něco usvědčujícího a představovala si zástupy stejně ukřivděných žen (v pořadu Oprah? Dobře, možná spíš v dopolední show Loose Women), jak mě vítají ohlušujícím potleskem.

Místo toho spěchám do chodby a při pohledu na něj se zarazím. Vypadá úplně normálně. Myslím naprosto normálně. V tmavých vlasech mu prosvítá pár šedých pramínků, na bradě má stejné strniště, kvůli kterému jsem si ho dobírala. Nevypadá jako chlap, který by spal se sexy pilotkou.

„Nevěřila bys, co se dělo ve vlaku cestou zpátky,“ zasténal, jako by mě to zajímalo. „Kromě obvyklého novoročního chaosu nefungovalo ještě návěstidlo, takže nás odklonili do Doncasteru a zrušili veškeré rezervace. Ulička byla úplně nacpaná lidmi.“

Naklonil se, aby mě ledabyle políbil, vůbec si nevšiml, natož aby se o tom zmínil, že můj obličej vypadá po kombinaci pláče a vodky, kterou jsem našla vzadu v mrazáku, jako pomačkaný papírový pytlík. Když se začal naklánět, ucukla jsem a zajíkavě ze sebe vypravila: „Četla jsem tvoje esemesky. My dva jsme spolu skončili?“

Během zlomku vteřiny se mu úplně změnil výraz obličeje. Najednou vypadá přesně jako Jack, když ho přistihnou, jak dělá něco, co nemá, ví, že to nelze popřít, ale stejně se snaží lhát. Asi bych se zasmála, kdybych do sedmi ráno neplakala a nepročítala jeho erotické konverzace s Jules, potom se nesnažila chovat ráno normálně před dětmi, i když jsem se vůbec nevyspala a neměla žádné odpovědi.

„Jaké esemesky?“ zeptal se a ruka mu strnula v napůl rozepnutém kabátě. „O čem to mluvíš, Iris?“

Zděšení v jeho tváři zažehne hluboký vztek, který mi víří kolem těla a vyvěrá odněkud z hrudi.

Mizerný zbabělec.

„Lžeš,“ řeknu. „Neopovažuj se mi lhát po tom všem, co jsi mi provedl.“

Kéž by měl jeho vlak cestou ze Sheffieldu nehodu a on při tom zemřel. No, vlastně si to nepřeju. Ale jen proto, že bych musela poslouchat, jak mi lidé zdůrazňují, jaký byl skvělý manžel a otec, zatímco já chci, aby právě teď všichni věděli, co je to ve skutečnosti za prolhaného šmejda.

Stále na mě zírá, mlčí, vypadá vyděšeně. Velké šedé oči jako by se ptaly, co dál.

„Řekneš něco?“ zeptám se tónem, který nenechává žádný prostor pro nejasnosti. Musí mluvit. Ano? Ne? Udělal jsem obrovskou chybu, Iris, ztratil jsem před několika týdny telefon a ty eroticky laděné zprávy posílá mé přítelkyni ze střední školy někdo jiný.

Nedívá se na mě, stále se potýká se zipem na kabátu. Otevře ústa, aby promluvil, ale vysouká ze sebe jen: „Kde jsou děti?“

„U Fran,“ odseknu. Někde pod tím pulzujícím vztekem a strachem, který mi zaplavil celé tělo, je i kapka provinilého pocitu – vůči dětem a chudince Fran, která mi o půl šesté ráno, když ji probudila její dvojčata, psala, že měla příšernou noc, a zasloužila by si odpověď vyjadřující solidaritu s jejím utrpením. Místo toho se dočkala hysterického telefonátu od nejlepší kamarádky, který vyústil v to, že kromě svých tří dětí dostala na Nový rok ještě dvě navíc.

Krev mi pulzuje v těle, cítím, jak mi buší ve spáncích. V žaludku se mi převaluje odpor k sobě samé, vzadu v očích mě tlačí paranoia po kocovině. Vztek se scvrknul znovu do ublíženého pocitu. Do mozku mi vystřelují šipky obav. Odejde od nás? Proto nic neříká?

Adam se rozhlíží po chodbě jako vyděšené zvířátko, které hledá únikovou cestu. Chodbu jsme před čtyřmi lety vymalovali napodobeninou šedé barvy značky Farrow & Ball, jakou David Cameron nechal natřít tu hloupou maringotku, v níž se chystal psát. Teď už je to ošuntělé, odřené od dětských koloběžek a tašek s nákupem, se kterými tamtudy procházíme do kuchyně, všemi těmi obyčejnými věcmi, které člověk dělá, když žije dlouho v manželství a nemá dost času být opatrný. Taková zašlost běžného života, žádný nóbl hotelový život prodchnutý sexem.

„Proč jsi to udělal?“ Hlas se mi třese tak, že celá ta věta vibruje.

Konečně se ke mně otočí.

Nedokážu poznat, jestli pláče, nebo ho vidím skrz vlastní slzy, ale má pomačkaný a rozmazaný obličej. „Je mi to líto,“ řekne po chvíli, která mi připadá jako tisíc let. Hlas se mu chvěje. Nereaguju, prodlužuju tu chvíli, kdy čekám, co bude následovat. Buď přijde příval omluv a výmluv, nebo nějaká alternativa. Řekne, že je mu to líto, protože je po všem. Jenomže nakonec to nepřijde dost rychle, takže se neovládnu a přeruším ticho.

„Co je ti líto? Co z toho? Že jsi s někým spal za mými zády, nebo že se to provalilo. Že jsi zničil naše manželství, nebo skutečnost, že mi teď jen říkáš, že je po všem?“ Můj hlas zní zmučeně. „Řekni něco, Adame. Mluv. Copak nestačí, že mi tohle děláš bez dramatické pauzy, aby se vystupňovalo napětí?“

„Můžeme jít do obýváku?“ Batoh má stále přehozený přes rameno. Nechci ho v domě. Taška se špinavým prádlem po jeho nechutné aféře. Vysype ho do koše k ostatnímu oblečení a bude čekat, že to někdo – já – vypere.

„Pokud se mě chystáš opustit, nechci, aby to bylo v obýváku.“ Najednou mi to připadá hodně důležité, ale vlastně nevím proč. Možná proto, že loni v červnu, když mi maminka oznámila, že má rakovinu, mě tu Adam objímal, když jsem plakala. Pořád to vnímám jako bezpečné útočiště.

„Nechci tě opustit,“ řekne tiše. Konečně upustí ten batoh a hladí si levé rameno. Už pár týdnů ho zlobí. Nedávno jsem žertovala, že to jsou bolístky čtyřicátníků. Navrhla jsem, že ho objednám k chiropraktikovi. Kvůli jeho zraněním ze sexu, pomyslím si teď. Přejíždí si dlaní po strništi na tváři. Zhluboka se nadechne. Hraje o čas. „Nevím, co to… co to je. Bylo.“

„Bylo?“ odseknu. „O půlnoci mi připadalo, že to právě probíhá. Dal jsi jí kopačky, když jsi trčel v tom zpožděném vlaku v Doncasteru?“

„Ne.“ Sklopí oči a znovu si pohrává se zipem na kabátě, potom to vzdá. Všimnu si, že se mu třesou ruce. To je dobře. „Ale ukončím to. Není to tak, jak si myslíš.“

„Povídej mi o tom, co si myslím, Adame. Vážně.“

„Byly to náročné měsíce,“ začne a vykročí ke mně. Instinktivně ustoupím. „Copak to necítíš?“

Má pravdu. Maminčina nemoc přišla bez varování, ta hrůza nastala ve stejnou dobu, kdy Sav začala v září chodit do školy. Okamžitě se rozhodla, že školu nenávidí. Předešlé léto v Adamově zaměstnání vyžadovali, aby se všichni znovu ucházeli o své místo, ale nebylo jisté, že ho zase získají. Náročné je slabý výraz. Řekla bych, že to bylo příšerné. Ale nezačala jsem si s někým jiným, abych před tím unikla. Začala jsem běhat.

„Chceš mi říct, že důvodem byl stres? S touhle logikou bych teď musela spát s oběma bratry Hemsworthovými.“

„Kdo jsou bratři Hemsworthovi?“

Zapomněla jsem, že Adam je příliš intelektuálně laděný, aby věděl cokoli o popkultuře. Když jsme se seznámili, neměl ani televizi. Okamžitě jsem se na něj měla vykašlat. „To je jedno,“ odseknu. „Neodbíhej od tématu.“

Oči mu podrážděně jiskří. „No, co bych měl podle tebe říct? Ať řeknu cokoli, stejně to bude špatně,“ povzdechne si a znovu si promne bradu, jako by byl z toho rozhovoru unavený. „Neusiloval jsem o to, aby se to stalo.“

„Kdy?“ skočím mu do řeči. Nedopustím, aby se cítil ublíženě, zvlášť když je to on, kdo to zvoral. „Nebo vůbec?“ Nedokážu pronést slova dost rychle. Je to, jako bych se snažila mluvit při běhu, nedokážu se mezi jednotlivými slovy dostatečně nadechnout.

Alespoň má tolik slušnosti, aby se tvářil zahanbeně. „Ne. Ano. Ani jedno. Náhodou jsme se potkali. Je to už nějakou dobu. A zůstali jsme v kontaktu. Nebylo to…“ Šlehne po mně pohledem a mně se při tom nenuceném posouzení situace chce plakat. Dokážu v tu chvíli myslet jen na fotky, na nichž jsem viděla předešlou noc Jules, když jsem zkoumala její Instagram. Bylo mi jasné, že se s ní nemůžu měřit. Zvlášť teď ne. Létá po světě, fotí západy slunce na pláži a popíjí koktejly v Miami. Má lesklé, téměř černé vlasy, opálenou pleť a zářivé hnědé oči. Jako by se v ní snoubila ta herečka, která hrála Wonder Woman, a některá ze sester Kardashianových, jen bez těch umělých výplní tváří. Prohlížela jsem si jednu fotku po druhé. Vypadala dobře stavěná a silná, zatímco popíjela nějakou zelenou šťávu, stoupala do kaňonu Runyon v L. A. nebo stála se zapletenými vlasy před vodopády. Jako by měla jednoho z těch insta manželů, který za ní neustále chodí, aby pořídil asi osm tisíc verzí stejné fotky, dokud není snímek úplně dokonalý. Kdyby ale měla manžela, nespala by s tím mým, ne? Možná ale spala. Koneckonců, je to zatracená Wonder Woman.

„O nic nešlo,“ dokončil. „Ne od začátku.“

„Ne, abychom to měli přesně, do 26. srpna se nic nedělo.“ Adam se na mě dívá, jako bych se chovala nevhodně, ale tak tomu není. To datum se mi vrylo do mozku spolu s tou esemeskou.

Ježíši. Tohle jsem nečekal. Měli bychom si promluvit. Mám pocit, jako by mi bylo znovu sedmnáct.

A její odpověď?

Vrať se ke své manželce. Promluvíme si brzy.

Poslechl. Tedy vrátil se ke své manželce, ale vracel se i k ní. Stále znovu a znovu.

„Iris?“ Natáhne ke mně ruku.

„Ne.“ Ucuknu a poodstoupím. „Četla jsem ty zprávy. Vím, co jste si navzájem psali.“ Také vím, co jeden druhému nikdy neřekli. Je to můj jediný přístav v téhle bouři emocí. Nikdy si neřekli, že se navzájem milují. Alespoň v těch zprávách ne.

Nechci znát odpověď, ale stejně tu otázku položím. „Miluješ ji?“

Adam v šoku vytřeští oči. „Cože?“

„Prosím tě, nenuť mě to opakovat.“ Po tváři mi stékají slzy, setřu si je rukávem svetru, který nosím jen na doma. „Je ona ta pravá? Ta, která odešla a ty ses z toho nikdy nevzpamatoval? Vím, že ti zlomila srdce, ale to bylo…“ Snažím se rychle počítat. Adamovi bude v červnu čtyřicet tři. „Před pětadvaceti lety. Pokud jsi celou dobu čekal na tu pravou chvíli, abys ji získal zpátky jako v nějakém trapném seriálu, tak teď bys to měl říct.“

„Ne, není… ta jediná, nebo co,“ zamumlá a znovu ke mně natáhne ruku. Tentokrát ji odstrčím. „Nesahej na mě.“

Chvíli si chová dlaň v druhé ruce, v očích má ublížený výraz, jako by ho to opravdu zraňovalo.

„Byla pro mě důležitá, to přece víš, říkal jsem ti o ní. Myslím si, že nebýt jí, neodešel bych ze Sheffieldu.“

Pokud se Adam snaží vzbudit soucit touhle historkou, vybral si na to špatnou chvíli. Byl z neúplné rodiny, otec s nimi nežil, bla bla bla.

„Přesto jsi ochoten kvůli ní odhodit rodinu. A dopustit, aby tvé děti vyrůstaly jen s matkou, zatímco ty budeš cestovat po světě s ní.“

Ta střela ho zasáhne přesně tak, jak jsem měla v úmyslu, zrudnou mu tváře. Podle toho, jak mu ztvrdly rysy, poznám, že má vztek. „Děti bych nikdy neopustil, to víš moc dobře.“

„Vážně?“ Můj hlas zní ledově. Konečně jsem v tom rozhovoru našla nějaký opěrný bod a promlouvám jako někdo z televizního pořadu, kdo přesně ví, co říct a jak zasáhnout soupeřovo citlivé místo. Dobře. Přesto se pokaždé, když na něho zaútočím se zlobou a záští, cítím o něco hůř. Nechci být jen postavou ve scénáři s člověkem, kterého miluju nebo jsem milovala. „Nejsem si jistá, jestli tě vůbec znám. Samozřejmě netuším, co chceš. Tak o co tedy jde? Chceš zůstat ženatý, nebo jsem ti udělala laskavost, že jsem na to přišla?“

Zadrhává se mu hlas. „Iris, prosím. Omlouvám se, byl jsem zmatený. Ty a já –“

„Pořád jsi mi neodpověděl na otázku,“ zaječím a on ucukne, jako bych se ho chystala praštit. Jako bych to byla já, kdo působí problémy. Něco ve mně vybuchne – trpělivost, srdce, kdo ví. „Chci, abys odešel,“ rozhodnu se. Ten rozhovor mě štve. Rozčiluje mě, že nemám moc ovlivnit jeho výsledek. Štve mě, že neprosí o odpuštění.

„Cože?“

Teď když jsem to pronesla nahlas, nevím, jak jsem ho tu vůbec mohla snést. „Odejdi. Řeknu dětem, že ses zdržel u matky.“ Hlavou mi víří nápady, jak to zorganizovat. „Nemusejí vědět, že ses už vrátil.“

„A kam bych tak asi měl jít?“

„Slyšela jsem, že ve Wimbledonu je další nádherný hotel du Win,“ odseknu, zvednu batoh, který leží u dveří, a hodím ho po něm. Není těžký, ale on reaguje dramaticky a uskočí. Před dvěma dny bych si z toho dělala legraci a společně bychom se zasmáli. Teď mi připadá ubohý. „Kam půjdeš, není můj problém. Já jen vím, že tě tady právě teď nedokážu vystát.“

„Ale ještě jsme nevyřešili…“ zarazí se. „Tohle,“ pronese nepřesvědčivě.

„Ne, nevyřešili,“ souhlasím. „Protože jsem čekala, až se rozhodneš, jestli mě miluješ, jestli nás máš rád, jestli chceš zůstat. Jenomže odpověď stále neznám. Uvědomila jsem si ale, že to nezáleží jen na tobě, že je to i moje věc, a vím, že si vůbec nedokážu představit, jak tu s tebou být.“

Protáhnu se kolem něho a páskem udělám na stěnu další šrám, jak se ze všech sil snažím vyhnout fyzickému kontaktu s ním. Další ukazatel rodinného života. Možná ten poslední. Ale právě teď na to nedokážu myslet, tak raději otevřu přední dveře. Dovnitř foukne mrazivý lednový vítr ze dne, který potemněl ještě předtím, než se stačilo rozednít. Potom se zatvářím odhodlaněji, než se cítím. „Jdi, Adame. Vypadni.“

Postoupí o krok k prahu, kde stojím. „Ale co Jack a Sav? Zítra jdou do školy a já je tam mám odvést. Chci se s nimi vidět.“

Má pravdu. V pracovní dny musím odcházet o hodinu dřív než on. Celé fungování naší rodiny závisí i na tom, že Adam odvede ráno děti do školy.

„Ráno se tu stavím a odvedu je. Budou mít strach, když tu nebudu, ty bys to jinak nestihla do práce.“

„Nebudou mít strach, protože si budou myslet, že jsi ještě u své matky. Bylo by divné, kdyby ses tu objevil, abys je odvedl. A já tě nepotřebuju. Poradíme si.“ Vlastně netuším, jak to zvládneme. Znovu se mi sevře srdce. „Za pár dnů ti zavolám a zkusíme si promluvit. Mezitím můžeš přemýšlet o tom, co vlastně chceš.“ Snažím se ho vyprovodit ze dveří, ale on zoufale zvedne ruce. „Nechci odejít. Chci naši rodinu. Chci nás. Musíme si o tom promluvit.“

Zazněla ta správná slova, ale ve špatnou chvíli. Proč to neřekl dřív, když viděl, že opravdu chci, aby to byl jen obrovský omyl?

„Teď s tebou nemůžu mluvit. Sotva zvládnu tady stát a dívat se na tebe.“

„Prosím, Iris.“ Upírá na mě zoufalý pohled, hledá v mé tváři jinou odpověď.

Opravdu se ho chystám vykopnout? Co když se vrátí rovnou k Jules?

Tak sis sama odpověděla.

Pohlédnu na ulici. Je opuštěná, lampy se právě rozsvítily. Všichni se snaží zůstat v teple a léčí si kocovinu dovezeným jídlem a nějakým filmem. Kéž by to byl i náš případ. „Musíš jít,“ oznámím nekompromisně. „A nebudeš to ty, kdo rozhodne o tom, kdy je ta správná chvíle si promluvit.“

Přiblíží se ke mně, protáhne se kolem a vyjde ze dveří, ale potom se zastaví na schodech, jeho vysoké tělo prozrazuje napětí.

„Nemůžeš mě přimět odejít.“

Zachvěju se a posbírám veškerou sílu. „Ne, to nemůžu. Ale nic z toho, cos po návratu domů pronesl, nebudí dojem, že by ti na nás záleželo, takže pokud neuděláš tu jedinou věc, kterou po tobě chci, potom vím, že jsme spolu skončili. Dopřej mi nějaký čas na přemýšlení a nekomplikuj to dětem.“

Zarazí se, ještě chvíli na mě zírá, potom souhlasně přikývne.

„Zavolám jim později a budu se tvářit, že jsem u matky.“

Je to právě tenhle drobný projev spojenectví, který hrozí, že mě přemůže. Abych ochránila je, musím ochránit jeho.

Zavřu dveře dřív, než se stihnu ujistit, kterým směrem odchází, potom si sednu na schody a upírám pohled na dveře. Tak napůl čekám, že se vrátí. Vytáhnu z kapsy telefon. Můj manžel je pryč. Komu bych to mohla říct? Stydím se, cítím se zahanbeně. Fran už v zásadě ví, co se stalo, ale zavolat jí nemůžu, když jsou děti u ní. Všechno jí řeknu, až je za pár hodin přiveze. Do té doby musím vyřešit praktické záležitosti, třeba jak se zítra dostanou děti do školy. Ze všeho nejvíc si přeju, aby tu byla maminka. Z mnoha důvodů. Budu si muset vzít volno hned první den nového roku, kdy se ode mě čeká, že budu odpočatá a svěží? Otevřu telefon a popotáhnu, při tom si do rukávu svetru utřu tvář. Představím si Jules v přiléhavém sportovním oblečení, jak leze po horách. Pod vytahaným svetrem mám tričko s nápisem „Dejte hráškům šanci“, které mi před dvěma lety koupil Jack (Adam) k narozeninám, a džínsy, které vypadají skvěle, když je lidé jako Rosie Huntingon-Whiteleyová nosí s lodičkami a volným topem, ale na mé postavě tvaru hrušky připomíná výsledek dámu středního věku, která utekla z vystoupení Avril Lavigne.

Nemysli na Jules.

Další popotáhnutí a najednou myslím na jediného člověka, na něhož se mohu spolehnout. Vytočím číslo a telefon nás rychle spojí.

„Šťastný nový rok, Iris.“

„Šťastný nový rok,“ odpovím a pokouším se zadržet pláč. Snažím se, aby má slova vyzněla čile a energicky. „Adam odjel řešit nějakou rodinnou krizi do Sheffieldu, ale děti se zítra vracejí do školy. Tati, myslíš, že bys mi mohl pár dní pomoct?“

Třetí kapitola

2. ledna, 7:00

„Chci čokoládovou tyčinku!“

„Ne, Jacku. Říkám NE,“ utrhnu se na syna a zabouchnu kuchyňskou skřínku, jen těsně se přitom vyhnu jeho prstíkům, jak jsem neopatrná. „Toust nebo cereálie.“

„Nesnáším tousty, když jsou v nich semínka,“ zamumlá a já si v tu chvíli uvědomím, že stejně žádný chleba nemáme.

„Dobře, takže to budou cereálie.“ Posunu směrem k němu krabici Cheerios. On ji záměrně nechytí, krabice se převrhne a kroužky se rozkutálí po kuchyňské lince. Syn se rozesměje. „Jacku!“

„To tys do nich strčila.“

Vypadalo to jako typické všednodenní ráno, kdy se mi nic nedaří, když do místnosti přišla Sav, vylezla na stoličku u kuchyňského stolu a pronesla: „Kde je táta?“

Sevřelo se mi srdce. Seděla tam ospalá v pyžámku s jednorožci a neměla nejmenší tušení, jak se nám zhroutil život.

„Říkala jsem vám, zlatíčka, že má něco pracovního. Musí se setkat s nějakými důležitými lidmi a získat peníze pro svoji charitu.“ Od dalšího vysvětlování mě zachránil zvonek u dveří. Rozběhla jsem se do chodby otevřít.

Ačkoli tu byl můj otec na Štědrý den, tedy před osmi dny, mám pocit, jako by uplynulo osm let. Na sobě má zmačkanou košili a plátěné kalhoty, které by potřebovaly vyprat (táta je z generace, která si myslí, že je potřeba být slušně oblečený i doma). Všechno na něm vypadá najednou větší a plandavější. Při pohledu na něj mým utrpením pronikly i ostny pocitu vlny. Nejezdím za ním dost často. Ví vůbec, jak se obsluhuje pračka? Žehlička? Maminka nechtěla, aby jí sahal na domácí spotřebiče, které mají co do činění s prádlem, nechtěla po něm nic, co by v něm mohlo vzbudit pocit, že patří mezi „nové“ muže, jak tomu občas říkal.

Čeká u dveří, až ho pozvu dál, svírá malý kufřík na kolečkách (rozměrem vyhovuje jako příruční zavazadlo), maminka ho před pár lety koupila ve výprodeji v Debenhams. Maminka by použila svůj klíč a už cestou z chodby do kuchyně by začala uklízet.

„Pojď dál,“ vybídnu ho, a jakmile vejde do chodby, obejmu ho. Vypadá velice spokojeně, že je tady. To objetí zaskočilo stejně mě jako jeho. Nikdy nebyl příliš vysoký, ale teď se zdá, že se vedle mých sto šedesáti pěti centimetrů úplně ztrácí. Obejme mě také, téměř na mně visí, snad minutu tam stojíme a navzájem se držíme. Objala jsem ho na Štědrý den? Vzpomínám si, že jsem to naposledy udělala na maminčině pohřbu, ta vzpomínka mi vhání slzy do očí.

„Jsem moc ráda, že jsi tady,“ řeknu. Což je pravda. Toužím mít zase zpátky maminku, ale táta mi chybí taky. Ten klidný vyrovnaný otec, který vypadal zaskočený, kdykoli jsem s maminkou probírala něco dramatického, ale nijak do toho nezasahoval. Jen pomohl s praktickými věcmi, nabídl odvoz, nebo vzal děti do parku, abych měla čas pro sebe. Toužím, aby mě odvedl k pohovce, usadil a řekl mi, co mám dělat. Jestli Adama opustit, nebo o manželství bojovat. Nebo prostě souhlasit, že není nic horšího než bolest a ponížení, které právě teď prožívám. Zároveň ale nechci, aby táta věděl, co Adam provedl, nebo aby přemýšlel, proč to udělal. Maminka a táta vždycky žertovali, že mám sklony k dramatickému chování, ale jednou mi v hádce táta řekl, že jsem hrozně tvrdohlavá. Nikdy jsem na to nezapomněla. Možná se cítí provinileji za to, že mě plácl přes zadek, když jsem ve čtyřech letech záměrně rozbila talíř. Tu vzpomínku jsem samozřejmě vytáhla pokaždé, když jsem byla naštvaná, a vyhrožovala jsem, že zavolám na sociálku nebo linku bezpečí, ale později už to bylo zbytečné a vyšumělo to. Možná jsem tvrdohlavá. Možná je to se mnou těžké. Možná Adam toužil po někom soběstačnějším, méně náročném. Nebo po někom, kdo líp vypadá, je úspěšnější a víc sexy.

Táta se vymaní z mého objetí a odkašle si. „Promiň, že jsem nepřijel dřív. Včera z Weybridge nic nejelo, Nový rok a všechen ten zmatek kolem. Nechtěl jsem jezdit autem, nebyl jsem si jistý, jestli tu můžu parkovat.“

„Bože, s tím si nedělej starosti. To je v pořádku.“ Dnešní ráno by bylo daleko pohodovější, kdyby přijel včera večer, ale také bychom si museli promluvit důkladněji. Nakonec je asi lepší, že zbývá jen dvacet minut, než budu muset odejít. „Šálek čaje?“ zeptám se, jen abych něco řekla, taky abychom se konečně dostali z chodby a já se mohla připravit do práce.

„Skvěle,“ odpoví, zaparkuje kufřík a vykročí za mnou do kuchyně.

„Děda je tady?“ vykřikne Sav, seskočí ze židle a vrhne se k tátovi.

„V klidu, Sav,“ namítnu a natáhnu ruku, abych tátu zachytila a on nespadl. Cesta na pohotovost je teď zřejmě to jediné, co by mi mohlo život ještě víc zkomplikovat.

„Ahoj, Iris, zlatíčko,“ vítá se s ní táta a skloní se, aby ji objal.

„Ale já nejsem Iris, já jsem Savannah,“ namítne Sav a rozesměje se. „Děda to spletl.“

Táta se rozesměje také, ale já si všimnu, jak se mu tváří mihne nejistý výraz. Vždycky pletl jména, ale poslední dobou to dělá častěji. Asi projev stárnutí. Obvykle si toho nevšímám, určitě by se mu nelíbilo, aby na to Sav příliš upozorňovala.

„Ještě jednou děkuju, žes přijel, tati. Moc mi to pomůže. Adam…“ Nejsem si jistá, jestli dokážu jeho jméno znovu vyslovit, aniž by se mi sevřel žaludek. „Jeho šéf na něho hodil tu služební cestu. Kdo dělá něco takového první den v roce? Nějaký výcvikový kurz v zatraceném,“ kde jsem to říkala? „Portsmouthu.“

Táta se zamyšleně zamračí. „Myslel jsem, žes říkala něco o rodinné krizi na severu. Doufám, že je všechno v pořádku.“

Pravda. Jak dokázal Adam zvládnout celou tu aférku, když já si nezapamatuju ani jednu lež? A proč bych ho vlastně měla krýt? Ušklíbnu se.

„Jo, myslím, že to má něco společného s Gabem, vždyť víš, jaký je. Říkal mi to všechno na poslední chvíli, ale jeho šéf usoudil, že by měl všeho nechat a odjet. Čeká ho tam nějaké školení v sesterské charitativní organizaci, potřebují se naučit, jak prezentovat akce ve školách. Možná ale pojede na víkend do Sheffieldu.“ Příliš pozdě si uvědomím, že tohle jsem dětem neřekla. Blábolím a nedokážu přestat.

Táta se zasměje, vůbec si nevšiml krůpějí potu, které se mi objevily na čele a na tvářích. „Nebo ti o tom Adam zapomněl říct, víš, jací my chlapi jsme, organizování nám moc nejde.“ Táta se posadí ke kuchyňskému stolu a Jack si s ním okamžitě začne povídat, já mezitím zapnu konvici a nenápadně si otřu slzy vlhkou utěrkou. „Tvoje matka měla takový velký kalendář a v něm bylo všechno vyznačené – narozeniny i s věkem, svátky, schůzky, termíny, dokdy bylo potřeba zaplatit účty. Bůh mi odpusť, když jsem přišel s něčím na poslední chvíli. Ty konference, na které jsem musel jezdit, vždycky jsem na ně zapomněl a vybavilo se mi to až den předem. Matka byla stejně doma, takže ji to nikdy moc nerozhodilo, jen ji to štvalo. Ale to není už moderní, že? Navíc doma už taky nikdo nezůstává.“

Drobné rýpnutí mi neuniklo, i když souviselo s milou vzpomínkou na to, že maminka byla vždycky doma.

Nechám to být, netrápím se ani s odpovědí, přitom zjistím, že Jack si nasypal na cereálie i čokoládové lupínky.

„No a co? Je to, jako bych měl misku cereálií s kousíčky čokolády,“ namítne a přidá ten nejdrzejší nestydatý výraz.

„Ale my nekupujeme cereálie s čokoládou,“ namítnu upjatě. „Protože to není dobré pro tvoje zuby.“

„Ale no tak, jednou mu to dopřej, Iris,“ přeruší mě táta. Jediný důvod, proč ho odsud s takovými názory nevypakuju, je, že ho teď opravdu potřebuju.

Jackův vítězoslavný pohled mi tak připomíná Adama, že téměř zalapám po dechu. Přiměju se v duchu soustředit na drobnosti, které je třeba zvládnout před odchodem do školy. Rána jsou Adamovou doménou. Byla. Na co je potřeba pamatovat, aby vyrazili do školy včas?

„Dědeček vás odvede do školy, protože táta není doma,“ začnu vysvětlovat.

„Já nechci do školy,“ zakřičí okamžitě Sav. Školu nenávidí od chvíle, kdy přešla z mateřské do té opravdové, a tuhle scénu jsme zažívali, vlastně ji zažíval Adam, každé ráno. Teď na to ale nemám čas. „Tati, za dvacet minut potřebuju vyrazit,“ řeknu a pohlédnu na zmačkané pyžamo.

Od Silvestra jsem se nesprchovala a téměř cítím, jak mi po vlasech stéká mastnota. Mám je světlé a střižené na mikádo, takže to vypadá dobře, když je mám upravené, ale také je potřeba je každý den mýt, pokud nechci, aby vypadaly jako placatá naolejovaná přilba.

„Ráda bych ti rychle všechno ukázala. Sav obvykle snídá bagel.“ Vytáhnu barevný vzorník společnosti Dulux, který jsem šlohla, když jsme byli naposledy v obchodě pro kutily, mívám ho vedle mikrovlnky. Ukážu na dva oblíbené odstíny, jeden se jmenuje Baloňák a druhý Karamelové latté. „Takhle by to mělo vypadat. Pokud je to tmavší nebo světlejší, nebude to jíst.“ Všimnu si, že na mě otec upírá nevěřícný pohled, ale vydržím to. „Já vím. Ale věř mi, šetřím ti čas i zdravý rozum. Máslo musí být rozetřené až k okrajům. Jack má Cheerios. Nepřichází v úvahu, aby si do nich sypal čokoládu, po nich také nic jíst nebude, bez ohledu na to, co se ti bude snažit namluvit.“

„Beru na vědomí,“ odpoví táta a spiklenecky na Jacka mrkne. Jack jenom zamrká, protože jedním okem to zatím neumí.

„Tati, myslím to vážně, zubař říkal, že musíme dávat pozor na příjem cukru.“ To je jedno. Dnes to řešit nebudu.

„Jejich uniformy jsou…“ Hnijí na dně pračky. Dojdu k ní, otevřu ji, vytáhnu uniformy a hodím je do sušičky, snažím se nevnímat zápach, který se od nich šíří. „Do školy je potřeba dorazit za deset minut devět, ne dřív, ale musíte tam být před devátou. Potom jsou v družině, takže je můžeš vyzvednout kdykoli před šestou, ale ne později, jinak dostanu pokutu a nahlásí mě na sociálku. Zavolám tam a řeknu jim, aby čekali tebe, protože k vyzvednutí budeš potřebovat heslo. Můžeš jim dát svačinu? Obvykle je stíhám vyzvednout sama, ale dnes mám nějakou schůzku.“ Nemám nic domluveného, ale vím, že pokud napíšu Fran – a možná i Nat –, sejdeme se na skleničku. Když včera večer přivedla děti, nemohly jsme mluvit. Stálo mě veškeré síly, abych děti uspala, aniž bych se zhroutila. Nemohla jsem riskovat, že mě Jack nebo Sav uslyší, jak vzlykám do telefonu.

„Svačina, jasně,“ řekl táta. „Zapečený párek, myslím.“

Začnu mu vysvětlovat, že v žádném případě, že potřebují zeleninu, ale vzápětí raději zmlknu. Tohle není normální den. Tohle nejsou normální okolnosti. Pravidla nelze dodržet. Adam je porušil všechna.

„Kdy se vrátí táta?“ zeptá se Sav. Její otázka mě zaskočí. Je středa a já dokázala uvažovat jen do zítřka, možná snad do víkendu. Dlouze se mi sevře žaludek.

„Nejsem si jistá,“ řeknu neurčitě. Když nebudu mít obavy, děti se také nebudou bát. Alespoň tak to vnímám. „Zeptám se ho.“ Vytáhnu telefon, snažím se vypadat přirozeně, i když mi srdce buší jako o závod.

Až dostaneš tuhle zprávu, ozvi se dětem na FaceTime. Tvař se, že se jedeš školit do Portsmouthu, potom se možná vrátíš na víkend k matce.

Objeví se modré odškrtnutí. On snad musel ten telefon držet v ruce. Proč?

Do Portsmouthu? Proč právě tam?

Lomcuje mnou vztek.

Nevím, Adame. Bylo to první místo, které mě napadlo. Nejsem tak dobrá lhářka jako ty.

Telefon zavibruje.

Adam na FaceTime.

„Jé, podívejte, táta volá!“ vyhrknu a snažím se, aby mi v hlase zněla předstíraná radost. „Musím se běžet připravit do práce.“ Beze slova podám telefon Jackovi a odejdu z místnosti dřív, než si kdokoli všimne, že mi po tvářích stékají slzy.

Čtvrtá kapitola

2. ledna, 18:00

„Ozval se ti?“ Fran drží mezi prsty dvě prázdné vinné sklenky dnem vzhůru. Otočí je a do každé nalije jedním plynulým pohybem bílé víno. Jsme jako obvykle v podniku All Bar One na King’s Cross, který mám po cestě z kanceláře v Paddingtonu a stejně tak Fran z kanceláře v Clerkenwellu a Nat z Canary Wharf, ale zároveň je natolik daleko od našich domovů, že tu jen těžko potkáme někoho známého. Vánoční výzdobu ještě nesklidili, ačkoli sezona večírků už je jen vzdálenou vzpomínkou a panuje touha dodržet suchý leden. Barman vypadal nadšený, když otevíral lahev, možná je to pro něho příjemná změna oproti vymačkávání čerstvé limety do vody.

Zhluboka si povzdechnu, mám pocit, jako bych celý den zadržovala dech, sáhnu po své sklence dřív, než je nalitá, takže víno skončí na stole. „Dneska ráno mi napsal, jestli má zítra odvést děti do školy.“ Jedna věcná zpráva, to je všechno, co od něho přišlo. Bylo to jako rána do žaludku.

„Aha?“ Fran si začne pohrávat s vlasy, nejdřív si je stáhne do ohonu, potom do rozcuchaného uzlu a nakonec si ze zápěstí sundá gumičku a upevní ji. Fran má spoustu vlasů. Husté zářivé tmavohnědé vlasy, jsem přesvědčená, že se kvůli takovým umírá, ale ona tvrdí, že je to její životní prokletí, protože musí neustále myslet na to, aby měla dost času si je umýt a vysušit. Kdyby je nechala mokré, trvalo by dva dny, než by uschly.

„Odpověděla jsem, že ne. Právě teď ho nechci nikde poblíž sebe ani domu. Dělá se mi zle, kdykoli na něj pomyslím.“

„Zatracenej hajzl,“ poznamená Fran a napije se. Ta fráze už se stala zvykem. „Pořád nemůžu uvěřit, že se k tobě neplazil už včera.“

„Možná nechce,“ namítnu. „Baví se jen o dětech, ani nepožádal, abych mu odpustila. Celý den jsem se snažila u stolu v práci nebrečet.“ Znovu se napiju vína. V práci jsem se snažila být nenápadná a vyhnout se hovoru o tom, jaké byly Vánoce, zapřisáhla jsem se, že nebudu pít. Po další téměř bezesné noci jsem měla zamlžený mozek, ale teď se nedokážu ovládnout.

„Řeklas o tom někomu v práci?“

„To si děláš legraci, ne? Všem přeju šťastný nový rok! Můj manžel píchá svoji přítelkyni z mládí a já teď ani nevím, kde bydlí. Představ si, kdyby se to dozvěděla ta otravná Sophie,“ můj trest boží v kanceláři. „Nic by ji netěšilo víc než hrát roli utěšitelky, při tom by ze mě pomalu tahala podrobnosti, aby je potom šířila jako drby převlečené za zájem.“

Dělám na správě památek National Trust a moje práce mě obvykle těší. Mám na starosti dobročinnost, to zahrnuje péči o naše významné dárce, posilování vztahů mezi Trustem a jeho bohatými mecenáši, také organizování zvláštních akcí a prohlídek. Ta práce je rušná a intenzivní, vyžaduje mnoho osobních setkání a telefonátů, což je v dnešním světě zpráv a e-mailů dost nezvyklé. Mnoho našich sponzorů jsou ale starší lidé a ti stojí o osobní přístup, když nám věnují desítky tisíc liber. Moc ráda se setkávám s lidmi, nesnáším, když jenom trčím za stolem, proto si práci užívám. Obvykle. Fran je na volné noze, píše o finančních záležitostech a pronajímá si stůl ve společném prostoru, občas úmyslně tráví den v izolaci, aniž by promluvila pracovně s kýmkoli jiným, a myslí si, že já jsem cvok.

„Díkybohu se spousta lidí vrací až příští týden. Měla jsem dvě jednání, kde se ode mě spíš očekávalo, že budu naslouchat, nemusela jsem se do hovoru aktivně zapojovat, potom jsem odešla do restaurace Pret, co nejdál od kanceláře, a půl hodiny jsem tam brečela na toaletách. Vyhnula jsem se většině hovorů o Vánocích, těm, kteří mě zahnali do kouta, jsem tvrdila, že to bylo těžké, protože jsem zažila první Vánoce bez maminky.“ Což byla pravda. Vánoce nestály za nic ještě předtím, než se to všechno podělalo. „Ale nemůžu se lidem vyhýbat navždycky, ne?“

Strach a ponížení, strach a ponížení – moje mysl si střídavě volí mezi těmito dvěma pocity. Manželství se mi rozpadá kvůli tomu nejbanálnějšímu důvodu a nevím, co dělat.

„Nechci, aby někdo věděl, co provedl. I před vámi mám pocit, že jsem selhala.“

Fran rázně položí sklenku na stůl. „Neselhala jsi, Iris. To on je podělanej hajzl.“

„Opravdu? Ráda bych znala odpovědi, ale co když je důvodem skutečnost, že jako manželka nestojím za nic?“

„To není pravda,“ namítne a opře se na židli. „A pokud nechceš, určitě to nemusíš nikomu říkat, rozhodně ne nějaké vlezlé krávě v práci. Nikomu do toho nic není –“

„Jenomže to lidem nezabrání, aby o tom mluvili, že?“ skočím jí do řeči. Dělám to sama. Dělá to každý. Jsem si bolestně vědoma toho, že tohle je opravdu zajímavý drb. Každý člověk, který žije s partnerem, začne zkoumat vlastní vztah a hovořit o mém manželství, jako by to byl nějaký varovný příběh. Mezi mnou a Fran nebyla nikdy žádná tajemství ohledně manželství, ani ohledně manželství s dětmi, ale to neznamená, že to, co říká mně, je totéž, o čem mluví, když je sama s Liamem. Už jenom představa, že ona nebo kdokoli jiný mluví s někým o mně a Adamovi, mi připadá nechutná. Představuju si, jak pronášejí věci jako „No, příliš se věnovala práci“ nebo „Trávil spoustu času na severu“. Budou pitvat naše životy a hledat nástrahy, aby se jim vyhnuli a jejich manželství fungovalo.

V tu chvíli se objeví Nat. „Omlouvám se, omlouvám se,“ pronáší už cestou ke stolu. „Musela jsem vyzvednout Georgii a dát jí svačinu, než jsem mohla znovu odejít. Mark přijde pozdě z práce.“ Mark vždycky pracuje dlouho, ale jako obvykle se obě vyhneme náznakům, že by se měl do péče o dítě zapojovat víc.

„Přinesu ještě jednu sklenici a Iris ti mezitím může říct, co se děje,“ prohodí Fran a vstane.

„Ne, ne, zatím nic nechci,“ odpoví Nat a odsune si židli. „Suchý leden, znáte to?“

„To je pro tebe určitě dobře,“ prohodí Fran, zvedne sklenici a vrhne po Nat pohled, který jasně naznačuje, jak ji zklamal její nedostatek sounáležitosti. Nat otevře ústa, aby něco namítla, ale všimne si Franina výrazu a znovu je zavře.

„To je v pořádku, stejně se nemůžu zdržet dlouho,“ prohodím zamračeně. „Je u nás táta, ale ještě jsem mu neřekla, co se děje. Myslí si, že mám nějakou schůzku.“ Znovu se napiju. Víno je dobré. Příliš dobré, abych ho do sebe takhle kopla během pětačtyřiceti minut, které mi zbývají, než budu muset vyrazit domů. „Nemůžu se k tomu odhodlat.“ Táta bude hrozně zklamaný, možná to bude chápat úplně jinak než já. Poznali se s maminkou v devatenácti, padesát let žili v manželství, a když zemřela, byli do sebe stále ještě nechutně zamilovaní. Skutečnost, že já Adama poznala až v jednatřiceti, znamená, že těžko strávím život se svojí první láskou. A teď se Adam stejně rozhodl, že o člověka jako já nestojí. Změnil pravidla ve chvíli, kdy jsem nedávala pozor.

„Přemýšlelas o tom, co budeš dělat?“

Díkybohu za Fran. Předpoklad, že Adam zklamal a záleží jen na mně, co se bude dít dál, to je skutečné přátelství. Ale možná je Adamovi úplně jedno, jestli mu odpustím. Nat se na mě zadívá, ale nic neřekne. Vypadá, jako by se jí dělalo zle, což ale může vystihovat tak pět procent z toho, jak strašně špatně je z toho mně.

Ukážu na telefon, který stále zůstává němý. „Neprobíhá to tak, že by klečel na kolenou a prosil, aby se mohl vrátit. Klidně může být i s ní.“ Když to řeknu nahlas, projede mnou bolest a sebelítost, Nat mě v tu chvíli vezme za ruku a stiskne ji.

„Schovává se,“ prohodí Fran s jistotou, kterou nesdílím. „Přistihlas ho a on je teď vyděšený z toho, co podnikneš dál. Výhoda je teď na tvé straně.“

„Vážně?“ Z toho všeho, jak se teď cítím – malá, smutná, nepatřičná, trapná –, výhoda nějak vypadla.

„Ano.“ Zdá se, že Fran je na mě naštvaná. „Máš děti, jsi v domě, zvládáš všechno, aniž by se musel zapojit.“ Nejsem si úplně jistá, jestli to, že jsem k nám domů povolala tátu jako dočasnou chůvu, vypovídá o tom, že všechno zvládám jako silná nezávislá žena, ale radši mlčím, protože Fran je rozjetá. „On někde mezitím sedí a uvědomuje si, o co přišel a kolik toho bude muset udělat, aby ses rozhodla v manželství pokračovat. Počkejte, něco jsem vám chtěla ukázat.“ Vytáhne z kabelky telefon a přejede přes displej. „Přečti si to,“ vybídne mě a strčí mi před nos nějaký článek. Nat se naklání, aby viděla také.

Nový výzkum tvrdí, že ženy jsou po rozvodu šťastnější

Hanna Williamsová

Metro, 25. září 2016

Co je klíčem k nalezení štěstí, když jste žena? Rozvést se. Na rozdíl od představy osamělé rozvedené ženy nový výzkum v Británii ukázal, že 53 % žen se po rozvodu cítí daleko šťastnější, u rozvedených mužů je to jen třetina.

Výzkum zahrnuje 1067 rozvedených mužů a žen, které oslovil deník The Times a položil jim třicet osobních otázek o jejich životě a důvodech k rozvodu, aby zjistil, jaké pocity po něm prožívají.

Ženy používaly častěji optimistická slova jako „spokojená“ a „naplněná“, hovořily o tom, že konečně „mohou být samy sebou“. Muži hovořili víc o „selhání“ a „zklamání“.

Ženy také více zmiňovaly, že jsou samotné šťastné a další vztah nehledají, (61 %) ve srovnání se 47 % mužů, ačkoli ženy i muži hovořili o „svobodě“ a „nových začátcích“.

Hlavním důvodem rozchodu byla skutečnost, že respondent nebo jeho partner se změnili „jako člověk“, ale většinou k němu vedlo více důvodů. Druhým nejčastěji uváděným bylo „nejsme spolu šťastní“. 34 % respondentů uvedlo, že jejich partner poznal někoho jiného, ale ti, kteří měli mimomanželský vztah, přiznali, že jen polovina z nich vydržela.

Jako zásadní radu většina dotazovaných uvedla „Nevstupujte do manželství“, a pokud už to uděláte a nefunguje to, zbavte se pocitu, že jste v manželství uvízli. „Je lepší se rozvést dříve než později,“ uvedl jeden z respondentů. Možná je opravdu nejlepší zůstat sám?

„Závěr? Ukazuje se, že rozvod byl první kapitola.“

Spisovatelka Poppy Quaileová o tom, jak její život začal,

když se jí zhroutilo dvacetileté manželství.

„Ten článek je skoro tři roky starý,“ namítnu a podám Franin telefon Nat, aby si mohla text pořádně přečíst.

„To ale neznamená, že to není pořád pravda, spíš je to pravda ještě víc.“

Sleduju, jak Nat rychle přelétla text. „Fran, tohle je trochu předčasné, ne? Kdo mluví o rozvodu?“

Fran po ní šlehne pohledem. „No, my o rozvodu vůbec nemluvíme, že?“

„Ukončil ten románek, ne?“ zeptá se Nat. „Myslím, že ona už je pryč. Že to s ní skončil. Dal jí kopačky. To ti slíbil, že?“

„Neslíbil mi vůbec nic,“ přiznám otupěle. Dnes jsem téměř posedle kontrolovala Instagram Jules a hledala jakýkoli náznak zhroucení nebo vítězství, ale nebylo tam nic. Dokonce ani žádný východ slunce viděný z kokpitu letadla – jo, zmínila jsem se, že jsem pilotka? „Vůbec jsem s ním nemluvila.“

„Ale on to udělá. Jsem si jistá, že si je vědomý, jakou obrovskou chybu udělal. Jste skvělý pár,“ pokračuje Nat. „A musíš myslet také na děti. Je pro ně daleko lepší, pokud jsou jejich rodiče pohromadě.“ V tu chvíli se okamžitě naježím. Jak může vědět, co je lepší pro mé děti? Co si to dovoluje? „Nebudu dělat nic, co bych si nerozvážila,“ oznámím a slova mi létají z úst jako drobné kamínky. „Stejně teď nedokážu o ničem pořádně přemýšlet.“

„Jsi v šoku,“ skočí nám do řeči Fran. „To je jasné. Chci říct jen to, že bys měla využít ten čas a rozhodnout se, co chceš ty.“

„Nechci se cítit takhle.“ Víno se mi dostalo do krevního oběhu a začínám být sentimentální. Toužila jsem po otupění, ale místo toho jsem zmatená a popletená, jako bych se ocitla na pokraji stavu, které se v ženských časopisech popisují jako „alkoholové zhroucení“.