Eva-Maria Bast

Die aufgehende Sonne von Paris. In der Stadt der Liebe wurde sie zu Mata Hari, auf den Bühnen der Welt fand sie ihr Zuhause

Copyright © 2022 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

All rights reserved

Translation © 2023 by Jaromíra Borecká

ISBN 978-80-249-5053-2

Obsah

- PROLOG

- DÍL PRVNÍ

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- DÍL DRUHÝ

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- 37. KAPITOLA

- 38. KAPITOLA

- 39. KAPITOLA

- 40. KAPITOLA

- 41. KAPITOLA

- DÍL TŘETÍ

- 42. KAPITOLA

- 43. KAPITOLA

- 44. KAPITOLA

- 45. KAPITOLA

- 46. KAPITOLA

- 47. KAPITOLA

- 48. KAPITOLA

- 49. KAPITOLA

- 50. KAPITOLA

- 51. KAPITOLA

- 52. KAPITOLA

- 53. KAPITOLA

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

- REALITA A FIKCE

- PRAMENY A LITERATURA

PROLOG

Jáva 1899

„Tak rád bych šel s vámi na procházku.“ Chlapeček svou ručkou rozpálenou horečkou chytil za ruku oba ustarané rodiče, kteří od začátku jeho těžké nemoci trávili u postele celé dny i noci.

Margaretha MacLeodová ji velmi opatrně stiskla. Chtěla mu něco říct, chtěla ho ujistit, že ona také strašně moc touží po tom, aby se s ním mohla projít pestrobarevným světem jávských květů.

Ale chlapcova hlava klesla na polštář. Margaretha vyděšeně vykřikla a zavolala na pomoc lékaře, který stál opodál. Nechtěl je v tak vypjaté chvíli rušit. Doktor Smith okamžitě přispěchal, vyšetřil chlapce a se znepokojeným výrazem konstatoval: „Ztratil vědomí.“

Margaretha zavzlykala a vyděšeně si přitiskla ruku na ústa. „Ne!“

„Všechno je to tvoje vina!“ vyštěkl na ni její manžel John. Bylo to jako rána bičem.

Margaretha na něj jen mlčky zírala. Nestačí, že ji bije, podvádí, nadává jí a týrá ji? Nemůže se ovládnout alespoň teď, v tuhle chvíli? Z nějakého absurdního důvodu ji neustále obviňoval z nevěry, přitom to byl on, kdo si každou noc bral do postele služky. Všechny mu musely být po vůli.

Margaretha se na něj nenávistně podívala. Nicméně se rozhodla, že nebude na jeho obvinění reagovat. Raději věnuje své síly synovi a udělá všechno pro to, aby se uzdravil. Stejně jako jeho sestra Jeanne-Louise, přezdívaná Non. Ta ležela ve vedlejším pokoji a její zdravotní stav se pomalu zlepšoval.

„Co pro něho můžeme udělat?“ zeptala se Margaretha vojenského lékaře.

„V tuhle chvíli nic moc,“ odpověděl jí soucitně. „Zůstaňte u něj a držte ho za ruku. To mu dodá sílu.“

Margaretha přikývla.

„Podívám se, jak se daří vaší dceři, za chvilku se zase vrátím,“ pokračoval doktor Smith. Ve dveřích se ale otočil a řekl: „A ještě jedna věc. Snažte se, aby malý neslyšel vaše hádky. I když není při vědomí, může něco z toho vnímat – a za žádných okolností by se neměl rozčilovat. To by pro něj bylo fatální.“

„Samozřejmě,“ ujistila ho Margaretha a vrhla na muže varovný pohled. Ten se na ni zamračil.

Potom znovu vzala Normanovu ruku do svých a láskyplně se zadívala na jeho obličej zalitý potem. Do jakého pekla se to jen dostala! Děti jí někdo otrávil a z manžela se vyklubal žárlivec, násilník a alkoholik. Holandská východní Indie jí teď sice už nepřipadala tak cizí, začala se zajímat hlavně o tance a zvyky javánských žen, které ji naprosto fascinovaly, ale přesto se tu cítila osamělá, tak daleko od domova. A přitom to všechno začalo velmi romanticky! Když otec zkrachoval, Margaretha Geertruida Zelleová se pustila do hledání manžela, který by byl schopen se o ni postarat. Našla ho v o dvacet let starším Johnu Rudolfovi MacLeodovi, který si podal inzerát do novin. John byl vysoký a statný, líbila se jí jeho uniforma a také působivé vyprávění o Holandské východní Indii, kam se jako důstojník koloniálních jednotek měl brzy vypravit. Znělo to božsky: budou tam žít bezstarostně, odpočívat na dlouhých písčitých plážích, lemovaných kokosovými palmami. Margaretha se ráda nechávala unášet svými sny. Věřila mu každé slovo – vždyť všude po městě visely plakáty, které vychvalovaly život v koloniích, a na všech bylo vyobrazeno přesně to, co jí John popisoval. Ráj.

A tak tedy před více než dvěma lety nastoupili na palubu zámořského parníku Prinses Amalia spolu s Normanem, jejich chlapečkem, který tu nyní bezmocně ležel na posteli. Margaretha polkla a znovu se zadívala na jeho milovanou tvářičku. Myšlenky se jí opět zatoulaly do minulosti.

Jak byla tenkrát vzrušená! Ležela před ní zářivá a slibná budoucnost, a i když byl John nepochybně občas skoupý na slovo, přesto se jí moc líbil. V uniformě vypadal velmi přitažlivě a v posteli si výborně rozuměli. A k synovi se choval jako něžný a milující otec. Potom ale zažila nepříjemné zklamání: po krátkém pobytu v Batávii strávili první období v Ambarawě, vesničce uprostřed džungle. Margaretha se v maličkém dřevěném srubu cítila velmi nepříjemně. U posádky žila kromě ní jen jedna bílá žena, a ta byla příšerně nudná. Domorodci, v představách Holanďanů vzrušující a exotičtí, jí připadali cizí a děsiví. Ke všemu znovu otěhotněla a hrozně se bála porodu uprostřed pralesa.

Přesto se ještě jednou jejich život obrátil k lepšímu – alespoň na chvíli. John byl přeložen do Tumpangu poblíž Malangu. Prostředí tady bylo civilizovanější, žili v elegantním domě v koloniálním stylu, měli tu koně, na kterých mohla jezdit. Na hřbetě koně se Margaretha konečně zase cítila svobodná. Zdejší posádka byla také výrazně početnější a důstojníci na ni vrhali obdivné pohledy. Byla mladá, krásná a cítila se velmi žádoucí.

Druhého května přivedla na svět rozkošné děvčátko, a její život by vlastně mohl být dokonalý, kdyby se John nechoval čím dál tím podivněji. Začala se u něho projevovat závislost na alkoholu – a přišly také milostné aféry. Přitom to byl on, kdo Margarethu neustále obviňoval z nevěry. Jednou v Tumpangu pořádali divadelní představení u příležitosti korunovace nizozemské královny Vilemíny, kde Margaretha hrála hlavní roli a sklízela nadšené ovace. Jeden z důstojníků ji pak vyzval k tanci, a tehdy jí John přede všemi ztropil strašlivou scénu a poprvé na ni té noci vztáhl ruku.

Se sklopenýma očima si kradmo prohlížela muže, který seděl na opačné straně postele a díval se na syna. V jeho obvykle nasupeném obličeji zarudlém od alkoholu se nyní zračilo zoufalství. Je absurdní, že jí dává veškerou vinu za to, co se stalo dětem. Podle fám, které se šířily v Medanu na východním pobřeží Sumatry, kam Johna před rokem přeložili, nesl na všem minimálně spoluvinu. Říkalo se, že děti prý otrávil domorodec, kterého John zbil. Nebo že to udělala chůva, se kterou měl poměr. John prý nechal zavřít jejího manžela do vězení, aby mu nikdo nepřekážel v záletech, a ona se mu za to pomstila. A podle další historky byl travičem právě onen žárlivý manžel.

Taková zrada!

Nebo má John nakonec přece jen pravdu? „Děti jen zanedbáváš,“ předhazoval jí. Je pravda, že po příjezdu do Medanu velmi ráda nechávala děti v péči chůvy, kterou ani pořádně neznala, a vrhala se s nadšením do víru města. Medan totiž na rozdíl od vesnice, kde žila předtím, pulzoval životem. Byla tu elektřina, víceposchoďové domy, v jejichž přízemí se nacházely malé    tokos, obchůdky, kde mohla do sytosti nakupovat, a měli tu i bohatě zdobené kočáry, v nichž se elegantní dámy nechaly vozit po městě. Margaretha, která prahla po civilizaci a troše luxusu, podnikala dlouhé výlety za nákupy. Ostatní ženy z posádky na ni vrhaly nelibé pohledy, měly pocit, že se chová jako nějaká královna. Její nákupní šílenství přitom sloužilo pouze jako jakýsi ventil. Chtěla díky němu zapomenout na Johnovo arogantní chování. Teď si ovšem uvědomovala, jaká to byla chyba. Měla být u svých dětí. Neměla je nechat napospas někomu úplně cizímu, který je…

Margaretha se sklonila nad spícím synem a zlehka ho políbila na zpocené čelo. Promiň mi, miláčku, řekla v duchu, aby ji John neslyšel. Prosím tě, promiň mi. Nikdy už tě znovu neopustím. Prosím, prosím, neopouštěj ty mě.

Její němé prosby ale nebyly vyslyšeny. O několik minut později dětská ručka v té její ochabla. Norman je opustil.

* * *

Mezi ní a její bolestí se rozprostřel závoj. Margaretha věděla, že když ten závoj někdo nadzvedne, ona umře. Ta bolest ji zabije. Nebyla si jistá, jestli má být za ten závoj vděčná, nebo ne, protože i když ji jistým způsobem chránil, na druhou stranu ji zároveň ochromoval. Nijak nereagovala, když na ni John ve svém smutku ze synovy smrti řval, nejedla, nemluvila, občas se napila trošky vody. Nechtěla opustit smrtelné lože svého chlapečka, ale když ho posléze proti její vůli odnesli, nestavěla se na odpor. Závoj jí bránil reagovat, stejně jako ji chránil před bolestí.

Když Normana odnesli v maličké bílé rakvi, dopotácela se do sousední místnosti, kde ležela v postýlce její dcerka – které se už konečně dařilo lépe. Roční holčička otravu přežila, přestože byla menší a křehčí než její starší bratr. Margaretha celé hodiny beze slova seděla u její postele, držela ji za ruku a rozhodla se, že už ji nikdy neopustí, že bude stále s ní. Svůj život zasvětí péči o ni a bude na ni neustále dávat pozor. Ať se stane cokoliv.

Den před pohřbem vtrhl dovnitř John, který při svém truchlení po synovi stále více sahal po alkoholu. Chytil ženu za paži, hrubě ji odtrhl od dceřiny postýlky, doslova ji vyhodil ze dveří a sám vyšel za ní. A udělal ještě něco horšího: strhl závoj, který zakrýval Margarethinu bolest. „Mor na tebe, Griet, kéž by tě zabil, a já mohl být zase šťastný!“ vyštěkl na ni a kapičky slin z jeho úst jí dopadly na obličej. Nesetřela si je. „Nemůžu tě ani vidět, ty, ty, ty… couro, nesnesu mít tě dál vedle sebe. Máš na svědomí mého syna. Moji malou Non ale nedostaneš. Udělám všechno, abych se tě zbavil.“

Chvíli trvalo, než Margaretě, která právě přišla o svůj ochranný závoj, všechno došlo. Zatímco John vyváděl, její nitro se svíralo. Svět se jí zbortil. Všechno pochopila – všechno. Ztratila svého syna.

John běsnil dál. Margaretha se na něho podívala s odporem. „Nech mě projít,“ řekla nakonec, zdrcená bolestí. Snažila se kolem něj protáhnout zpátky do nemocničního pokoje, ale John ji odháněl jako otravnou mouchu. Zkoušela to znovu. Zoufale. Musí přece za svou malou Non, slíbila jí to!

„Nepřibližuj se k ní, Griet!“ zařval muž, chytil ji za paže a vší silou ji odmrštil na zeď. A pak už byla jen tma.

* * *

Dřív než Margaretha otevřela oči, věděla, že se stalo něco hrozného. A pak se jí vrátily vzpomínky. Bolest projela jejím tělem jako zraňující šíp. Podívala se na sousední postele, kde ležely ostatní ženy. Byly zraněné stejně jako ona. Ji ale zranil John. Podle všeho je ve vojenské nemocnici, tedy u své dcerky Non. Spěšně se posadila, a v tu chvíli zasténala bolestí. Bolela ji každá kost v těle, John ji zase pořádně zřídil. Ten parchant!

Dovlekla se ke dveřím a ven na chodbu. Hned k ní přispěchala jedna ze sester. „   Mevrouw MacLeodová,“ zvolala vylekaně. „Měla byste ještě ležet. Jste pořád v silném šoku! A jste zraněná. Ve svém zármutku jste včera vrazila do dveří a ztratila vědomí!“

Margaretha potlačila hořký úsměšek. Vrazila do dveří! To je Johnovi podobné. Brutálně ji zbije, a pak si najde nějakou výmluvu. Její muž si nikdy nepřipouštěl odpovědnost za svoje činy, ani za smrt Normana, jejich malého chlapečka.

„Musím za dcerkou,“ vyrazila ze sebe, ale zdravotní sestra jen smutně zavrtěla hlavou. „Váš muž ji včera vzal s sebou domů,“ řekla. „Už je skoro v pořádku.“

„Cože?“ Margaretha zděšeně zírala na ustaranou sestru. „Já půjdu za ní.“

„Ale vy přece nemůžete…,“ pokračovala sestra, ale Margaretha ji přerušila. „Ale ano, můžu,“ řekla sebevědoměji, než se cítila. „Musím.“

* * *

Poté, co byl ochranný závoj rozerván, měla Margaretha jen jedinou možnost, jak přežít. Utekla. Utekla od svého tristního, studeného života bez lásky do pestřejšího, barevnějšího a laskavějšího světa. Jáva pro to nabízela ideální kulisy. John se naštěstí brzy po pohřbu musel vrátit zpátky do práce a Margaretha, která teď k muži pociťovala hlubokou nenávist, se mohla zařídit podle sebe. Přestože jí cizokrajné zvyky a obyčeje místních domorodců zpočátku spíše naháněly strach, a někdy ji přímo děsily, nyní se jimi nechávala unášet. Měla pocit, jako by ji tento exotický a voňavý svět objímal a utěšoval. Celé hodiny chodila s Non po ulicích, prsty hladila tkané sarongy, obdivovala barvy koření a zhluboka nasávala vůni jasmínových květů. A pak zažila něco převratného. Jednoho dne, když zase bloumala po Banyubiru, uslyšela zničehonic opojnou hudbu. Zněly tam bubny a flétny a ještě několik jiných nástrojů, které nedokázala rozpoznat. Podobnou hudbu slyšela dřív častokrát, ale nic jí neříkala. A teď jí najednou nedokázala odolat. Vydala se za jejími zvuky a uviděla dvě ženy, jak tancují na malém kamenném pódiu. Jejich těla, zahalená jen napůl průsvitnými sarongy, se vlnila jako hadi. Splývala s hudbou. V jejich tvářích Margaretha četla naprosté opojení. Bylo by to možné? Šlo by se prostě zbavit bolesti tancem?

Nadšeně jim přihlížela, malá Non jí mezitím usnula v náručí. Margaretha měla jazykové nadání a relativně dobře ovládala javánštinu, takže brzy pochopila, o co se jedná: bylo to představení mytického hindského eposu Rámájana. Sledovala ladné pohyby bajadér a během té podívané se stala jednou z nich, ponořila se do voňavého, barevného světa plného slunečních paprsků a nechala se jím pohltit.

Po skončení představení se potácela ulicemi jako v transu.

Pak zašla do jednoho malého    toko, kde předtím obdivovala sarongy, nakoupila jich celou náruč a jeden z nich si rovnou oblékla – s pomocí rozzářené prodavačky, která jen těžko skrývala nadšení, že bílá žena touží po typicky jávském oblečení. Jen malou Non jí nechtěla svěřit, a tak jí žena musela obtáčet sarong kolem těla, zatímco Margaretha držela dcerku v náručí. Nikdy už by ji nesvěřila nikomu cizímu.

Cestou domů si ještě koupila jasmínový věnec a voňavé bílé květy si zapletla do vlasů. Šla bosa a měla pocit, že půda této země jí s každým dotekem dodává sílu. Teplo se z chodidel šířilo tělem vzhůru, jako by byla prozářena sluncem, a vnitřní chlad, kterým strádala tak dlouho, jako by zmizel. Nyní pochopila, proč hinduisté a budhisté vždycky vcházejí do svých chrámů bosi.

Když přišla domů, John na ni jen nechápavě zíral: „Tak tohle už je trochu moc!“ zařval. „Chceš mi dělat ještě větší ostudu, Griet? Oblékáš se jako nějaká domorodka. A koneckonců tak i vypadáš.“

Ale Margaretha se jen usmála a beze slova kolem něj prošla do svého pokoje. Zamkla zevnitř dveře, položila spící dcerušku do kolébky, posadila se k malému sekretáři, vytáhla z něj list papíru a začala psát dopis − své dlouholeté přítelkyni Ybeltje domů do Leeuwardenu.

Milá Ybeltje,

Jáva je neuvěřitelně romantická a mystická země. Je to země nekonečných možností a já se tu stále hlouběji ponořuji do místních zvyků a obyčejů. Pokrytá jasmínovými květy jsem byla zasvěcena do tajemství bohů. Stala jsem se javánskou chrámovou tanečnicí, Ybeltje, umíš si to představit!

O svém smutku ze smrti malého Normana nenapsala ani slovo, nepsala ani o brutálním manželovi. Unikla realitě a našla cestu, jak se zbavit svého zoufalství. Margaretha MacLeodová, které manžel říkal Griet, už neexistovala. Stala se někým jiným: Matou Hari.

DÍL PRVNÍ

1904–1905

1. KAPITOLA

Za oknem vlaku ubíhala krajina. Vesnice za vesnicí, strom za stromem. Margaretha se dívala ven a očima sledovala mizející svět. Byla na cestě do Paříže. Paříž! Město lásky a světel, město snů! Doufala, že v Paříži by se mohla znovu stát tou, kterou kdysi byla − než si s ní život tak ošklivě zahrál. Krásnou Margarethou, přezdívanou M’Greet, které leží svět u nohou. Která se obléká do sametu a hedvábí, ruce, paže i krk jí zdobí ty nejskvostnější klenoty.

Její první návštěva Paříže před rokem sice skončila nezdarem a Margaretha se vracela zpátky domů poměrně rozčarovaná, ale v žádném případě se nehodlala vzdát. A tak to zkoušela znovu, i když neměla představu, jak zařídit, aby tahle cesta byla úspěšnější. V kapse neměla ani centim. Ale měla fantazii. A měla svou krásu.

Margaretha byla natolik ponořena do svých myšlenek, že si ani nevšimla, jak se scenerie za okny vlaku proměnila. Nyní se tam míhaly šedivé domy na předměstích, velké a výstavné, a jak se vlak přibližoval k nádraží Gare de l’Est a centru města, přibývalo jich.

Nakonec vlak se skřípotem brzd vjel do nádraží. Margaretha se zvedla z dřevěné lavice v kupé třetí třídy. I když byla na cestě více než dvanáct hodin, ani si neuvědomovala, jak nepohodlně se jí sedělo. Ve snech si malovala, že cestuje v komfortním privátním kupé s bohatým milencem.

Nyní však dorazila do Paříže. A do reality. „Mademoiselle, musíte vystoupit,“ řekl průvodčí a Margaretha se na něj podívala svýma tmavýma očima, pohledem, který se nikdy neminul účinkem. Mladý průvodčí úplně roztál. Tak jako všichni. I když John byl sám ďábel a proklel ji, většina mužů jejímu kouzlu plně podléhala. Margaretha nad nimi měla neomezenou moc. A uměla ji využít, aby si splnila svůj sen.

„Tedy… mohu vám pomoci se zavazadly?“ zeptal se průvodčí ochotně.

„Žádná nemám,“ odpověděla Margaretha. „Mám v úmyslu si v Paříži pořídit zcela novou garderobu. Zdědila jsem hodně peněz, víte… Bohužel si je nejprve musím osobně převzít. Proto cestuji třetí třídou.“

„Dědictví!“ užasl mladý muž a zrudl.

„Ano,“ potvrdila Margaretha. „Konečně mám peníze, které odpovídají mému stavu. Jsem totiž jávanská princezna.“

Teď už byl průvodčí naprosto vedle. „Va… va… Vaše královská Výsosti,“ koktal a klaněl se.

Mladá žena se blahosklonně usmála. „Příště,“ prohlásila, „příště už nebudu cestovat třetí třídou.“

„Sa… sa… samozřejmě že ne, Vaše královská Výsosti.“

Za neustálého klanění doprovodil viditelně rozrušený průvodčí Margarethu ke dveřím a když vystoupila, ještě jednou se poklonil.

Margaretha ho pustila z hlavy přesně v tu chvíli, jakmile se její noha dotkla prvního ze tří schůdků u dveří. O pár sekund později znovu vstoupila na pařížskou půdu. Plná očekávání se zhluboka nadechla – a hned prudce vydechla. Tohle velkoměsto nevonělo tak, jak si vysnila, upřímně, dokonce trochu páchlo. Po moči, po benzinu a ještě po něčem, co nedokázala určit. Ale necítila také vůni jasmínových květů? Nepolechtala ji v nose vůně čerstvě uvařené kávy? Na    tohle se musí soustředit a negativní vjemy prostě ignorovat. Takhle to dělala vždycky a vždycky to úspěšně zvládla.

Budova, kde se nacházela, byla vyloženě nádherná. Margaretha okouzleně vzhlédla nahoru na prosklenou střechu. Přitom stále šla směrem k východu.    „Attention!“ zakřičel někdo zostra, ale už bylo pozdě. Margaretha se dívala nahoru místo na cestu a srazila se s mužem, který nesl štos papírů. Ty mu vypadly z ruky a rozlétly se po nástupišti.    „Merde!“ zaklel muž a spustil na Margarethu vodopád francouzských slov, kterým nerozuměla. Nezněla ale právě přátelsky.

„Pardon,“ řekla chvatně a přiklekla, aby pomohla muži ve sbírání. Ten zvedl hlavu a chtěl ji počastovat rozzlobeným pohledem, ale pak se zarazil a oči se mu rozzářily. Margaretha to zaznamenala s uspokojením. Jak často vídala v očích mužů tenhle výraz! To bylo něco, na co se mohla vždy spolehnout. Obdařila svůj protějšek vyzývavým pohledem a smyslným úsměvem: „Hrozně mě to mrzí, monsieur. Byla jsem tak zabraná do svých starostí, že jsem vůbec nedávala pozor, kam jdu.“

Během hovoru mu pomáhala sesbírat papíry a dovolila mu nahlédnout do výstřihu svých cestovních šatů, které dokonale zdůrazňovaly její křivky. Neminulo se to účinkem.

„Ale, mademoiselle,“ řekl. „Co se vám stalo? Mohu vám nějak pomoct?“

„Ach,“ povzdechla si Margaretha, „nechci vás zatěžovat svými starostmi.“

„Prosím vás,“ odpověděl muž. „Opravdu vám rád pomohu.“

„Ach,“ vzdychla Margaretha znovu, pomalu se zvedla a přitom ho koutkem oka pozorovala. Měl na sobě kvalitní, luxusní oblek, působil velmi bohatě a, jak si musela připustit, byl i velmi atraktivní. Zřejmě obchodník, o čemž svědčila aktovka praskající ve švech a hromada papírů v jeho ruce. Muž se mezitím také zvedl a upřeně se na ni podíval zářivě modrýma očima.

Margaretha jeho pohled opětovala. „Představte si, že mě okradli!“

„Ale ne!“ zvolal muž. „To je přece strašné!“

Přikývla. „Všechna moje zavazadla jsou pryč, všechny šaty a také všechny peníze, a to ani nemluvím o špercích. Zůstala jsem teď tady naprosto bez prostředků.“

„To je příšerné!“ zhrozil se muž. „Už jste uvědomila policii?“

Zavrtěla hlavou. „K tomu jsem se ještě nedostala. A také nevím, kde je policie, ještě nikdy jsem v Paříži nebyla. A ti dva pánové, co byli svědky krádeže, měli za to, že to nemá smysl. Navíc si nemohu být jistá, kdy přesně se zavazadla ztratila. Muselo se to stát někdy během cesty. Když jsem chtěla vystoupit, mé kufry už tam nebyly.“

„To je příšerné,“ zopakoval muž. „Tak vy jste poprvé přijela do města lásky a hned vás tu někdo okradl. Pokud mi dovolíte, rád bych to dal zase do pořádku.“

„Vy?“ odpověděla Margaretha a svůdně se na něj podívala. „Ale vy za to přece vůbec nemůžete.“

„No, tedy,“ odtušil muž, „tím že jsem do vás vrazil, jsem se v jistém smyslu také stal spoluzodpovědným.“

Margaretha se na něj znovu usmála, jako by chtěla říct, že dobře ví, kdo srážku zavinil – ona sama.

„Nemůžu vás tady jen tak nechat stát. Ale musím ještě odevzdat podklady do banky,“ řekl a ukázal na štos papírů. Pak pokračoval: „Můj kočár stojí venku, a když dovolíte, rád se vám postarám o přiměřené ubytování, až vyřídím svoje záležitosti. Samozřejmě budete mým hostem.“

Margaretha se na něj zadívala s hranými rozpaky. „Jsem vám hluboce zavázána, monsieur.“

Obchodník, Margaretha ho odhadovala tak na pětadvacet, se usmál. „Při vaší kráse, když dovolíte, by vám pravděpodobně každý muž rád nabídl pomoc v nouzi.“

„Vy mi lichotíte – a jste skutečný gentleman.“

Muž se plácl do čela. „Kdybych byl, nezapomněl bych na dobré vychování a už dávno bych se vám představil. Prosím promiňte mi moji nevychovanost. Vaše krása mě úplně popletla.“ Pravačkou nadzvedl klobouk, lehce se uklonil a řekl: „Dovolte mi se představit: Louis Castagnole.“

„Moc mě těší, monsieur Castagnole,“ odpověděla Margaretha s úsměvem. „Já jsem lady Margaretha MacLeodová.“

„Těší mě.“ Znovu se uklonil a políbil jí ruku.

Margaretha se spokojeně usmála. Osud je jí příznivě nakloněn. Konečně. Je fascinující, jakou moc mají příběhy. Občas svým pohádkám i sama věřila.

„Nemohla jste si pro první návštěvu našeho města vybrat lepší chvíli,“ řekl Louis Castagnole, když se Margaretha usadila v kočáru naproti němu. Kočí se obratně prodíral rušnými pařížskými ulicemi. Panoval tu ohlušující rámus a pach benzinu, který byl cítit už na nádraží, ještě zesílil a nelítostně pronikal skrz tenké stěny kočáru. Margaretha se fascinovaně rozhlížela kolem.

„Určitě bych chtěla vidět Eiffelovu věž,“ řekla vzrušeně.

„S radostí. Když dovolíte, až vás dopravím do hotelu a trochu se občerstvíte, rád vám ukážu město.“

„To by bylo úžasné.“

Kočár zastavil před bankou Banque de Paris et des Pays-Bas, která měla sídlo v majestátní budově na Rue de Rougemont. „Nezdržím se dlouho.“ Louis věnoval Margaretě letmý úsměv, vystoupil z kočáru a zakrátko zmizel v budově banky.

Margaretha se pohodlně uvelebila na čalouněných sedadlech a prohlížela si elegantní budovu banky. Přemýšlela o tom, že lepší příjezd do města světel si přát nemohla. Ale i když v nitru jásala, skutečná radost se nedostavovala: bolest ze ztráty Normana a také z odloučení od dcerušky Non byla dosud příliš velká. Malá se sice už zase těšila dobrému zdraví, ale když se Margaretha – po mnoha špatných dnech a ještě horších týdnech a měsících – rozešla s manželem, vzal jí to nejcennější, co měla. Její dceru. Jeanne-Louise, něžně přezdívanou Non. Dokonce i dopisy a balíčky, které jí posílala, vracel manžel neotevřené zpátky. Bojovala jako lvice, ale nakonec zjistila, že žena má ve srovnání s mužem menší práva. I to byl důvod, proč se vydala do Paříže. Doufala, že ve městě světel unikne před temnotou ve vlastním nitru.

Z pochmurných myšlenek Margarethu vytrhlo otevření dveří kočáru. Louis Castagnole byl zpět. „Jak je to z mé strany netaktní!“ omlouval se.

Margaretha se na něj tázavě podívala. „Co je z vaší strany netaktní?“

„Musíte mít strašný hlad. Smím vám v hotelu něco nechat donést na pokoj a dnes večer vás pozvat na večeři?“

„S radostí, monsieur Castagnole,“ odpověděla Margaretha, která si až v tu chvíli uvědomila, že má opravdu hrozný hlad.

„Výborně.“

2. KAPITOLA

Hôtel du Louvre byla nádherná secesní budova. Jak Margaretha rychle zjistila, byl hotel veden na velmi vysoké úrovni. Navíc personál zřetelně dával najevo, že jejího průvodce dobře znají a opravdu rádi ho tu vidí.

Portýr mu s lehkou úklonou předal klíč od pokoje. „Můžeme se postarat o vaše zavazadla?“ Pátravě se rozhlédl kolem.

Castagnole se zatvářil zasmušile a zavrtěl hlavou. „Představte si, lady MacLeodová byla okradena. Ve vlaku!“

„To je hrozné!“ zvolal portýr, nicméně Margaretha si všimla, že v jeho očích se mihl stín podezření. Za dlouhá léta své služby nepochybně viděl hodně tváří, upřímných i falešných, a dokázal je svým neomylným šestým smyslem od sebe výborně odlišit. Ale byl to pouhý záblesk, který vzápětí vystřídala zdvořilá maska.

„Mohu pro vás udělat ještě něco?“

„Ano, mohl byste prosím pro mě a můj doprovod zarezervovat na dnes večer stůl v Café de Flore?“

„Samozřejmě.“

„Drahá lady MacLeodová,“ obrátil se Louis Castagnole na Margarethu cestou k výtahům, „určitě jste vyčerpaná po náročné cestě do Paříže a rozrušená z krádeže zavazadel.“

Margaretha přikývla a Castagnole pokračoval: „Doprovodím vás do pokoje a nechám vám přinést malé občerstvení. Ale měl bych ještě jednu otázku.“

„Jakoukoli.“ Zářivě se na něj usmála.

Výtah, obsluhovaný asi čtrnáctiletým hochem v livreji, který zjevně praskal pýchou nad svou důležitou úlohou, je odvážel nahoru a Castagnole pokračoval: „Vzhledem k tomu, že vám ukradli veškerá zavazadla… směl bych vám nabídnout šaty na výběr a poslat vám je na pokoj? Dokážu si představit, že si na naši večeři, na kterou se mimochodem velmi těším, budete chtít vzít na sebe něco jiného než ty své cestovní.“

Margaretha ho znovu obdařila jedním ze svých nejsvůdnějších úsměvů.

„Zdá se, že mi umíte číst myšlenky. Už jsem si dělala starosti, jak to zařídit, abych se dnes večer objevila u stolu ve vhodném oblečení.“

„Bude mi potěšením se o to postarat.“

Mezitím výtah zastavil v patře, kde byly umístěny nejlepší pokoje, a Margaretha se ještě jednou obrátila ke svému společníkovi. „Velice vám děkuji. Za všechno.“

„Mohu na vás počkat o půl osmé v hotelové hale?“

„Bude mi potěšením,“ ujistila ho. A doopravdy to tak cítila. Kdo by si ještě před pár hodinami pomyslel, že se věci vyvinou tak příznivě! Konečně je tady někdo, kdo se o ni postará. Zase bude tou malou princeznou, kterou tatínek tak hýčkal!

Adam Zelle, zámožný kloboučník a spekulant, měl čtyři děti, ale ona – Margaretha – byla vždycky jeho miláčkem. Rozmazloval ji, jak jen mohl. Dokonce jí daroval malý kočárek tažený dvěma bílými kozami! Jak ostatní děvčata žasla a obdivovala ji, když projížděla holandským Leeuwardenem. Jenže to už je dávno pryč. Pak zemřela matka, otcův obchod zkrachoval a Margaretha si prošla peklem. Ale teď, jak se zdá, se všechno zase obrací k lepšímu. Konečně!

Louis Castagnole dodržel své slovo a poslal jí do pokoje jak chutné malé občerstvení, tak velký výběr luxusních a bezpochyby velmi drahých šatů. Margaretha, která si už hodně dlouho mohla nechat o krásné garderobě jen zdát, si po dlouhé koupeli v nestydatě velké vaně plné pěny zkoušela jedny šaty za druhými. Nemohla se rozhodnout. Louis Castagnole měl opravdu vynikající vkus! A s lichotivou přesností odhadl i velikost šatů.

Nakonec vybrala nefritově zelenou róbu s hlubokým výstřihem na zádech a své dlouhé, tmavé vlasy svázala v zátylku do volného uzlu. K tomu si vzala perlové náušnice ve tvaru kapky, které jí kdysi daroval otec. To byl jediný šperk, který ještě měla. Podle svého úsudku byla oblečená perfektně. Cestou dolů po schodech obdivovala luxusní vybavení hotelu. Pomalu prošla vstupní halou a skrz prosklenou střechu pozorovala večerní oblohu.

Rozzářily se první hvězdy a jejich odraz se zrcadlil ve fontáně ozdobené květinami.

A rozzářily se i modré oči Louise Castagnola, když spatřil svou krásnou společnici.

* * *

Byl to kouzelný večer. Louis Castagnole nezklamal očekávání, která v ní vzbudil. Měl vybrané chování, večeře byla vynikající, a čím déle trvala, tím více to mezi nimi jiskřilo. Letmý dotek tady, hluboký pohled tam a na konci večera přišlo vyznání: „Zamiloval jsem se do vás, Margaretho. Když jsme se spolu střetli na nádraží, doslova střetli – bylo to jako kouzlo. Byl to osud.“

Margaretha po pravdě zašeptala: „Ano. Ano, cítím to stejně.“

Po bolestné zkušenosti s Johnem si slíbila, že už nikdy nedá své srdce žádnému muži. Ale, jak se zdá, o srdce nejde, stejně si může užívat božského rozechvění, které v ní Castagnole vzbuzuje. A finanční výhody, jež jí může nabídnout, rovněž nebudou k zahození.

Louis jí vtiskl na ruku vášnivý polibek a po dezertu šli ruku v ruce k východu, kde už na ně čekal kočí. Úslužně seskočil z kozlíku, aby jim otevřel dveře, a hned poté je zase zavřel. Jakmile se koně dali do pohybu, Louis Castagnole Magarethu MacLeodovou objal a začal ji vášnivě líbat.

Pak kočár zastavil před hotelem a Louis jako pravý gentleman doprovodil Margarethu až ke dveřím pokoje. Podíval se na ni pohledem plným touhy a pak ji znovu něžně políbil. „Děkuji ti za kouzelný večer,“ zašeptal. „Ráno tě vyzvednu přesně v devět hodin.“

Ale Margaretha zavrtěla hlavou. „Prosím, pojď ještě na chvíli dál. Nechci, abys odešel.“

„Jsi si jistá?“

„Ano.“ Toužila po něm a zároveň nechtěla strávit první noc v Paříži sama. Louis jí pomůže rozptýlit nepříjemné myšlenky.

„Tohle mi nemusíš opakovat dvakrát,“ zamumlal a vzal jí klíč z ruky.

3. KAPITOLA

Kočár zastavil v ulici Avenue Nicolase II. Po vášnivé noci a snídani v posteli se Louis s Margarethou vydali na slíbenou prohlídku města. Margaretha se jí nemohla dočkat. Louis jí jako pravý gentleman pomohl vystoupit z kočáru.

„Ten je ale obrovský,“ žasla Margaretha, když spatřila mohutnou budovu, před níž zastavil kočár.

„To tedy je,“ řekl Louis, pobaven jejím nadšením. „Také se mu říká Velký palác − Grand Palais.“

„Jak je vůbec dlouhý?“

„Na délku má celých dvě stě čtyřicet metrů a vysoký je čtyřicet metrů! Společně s Malým palácem − Petit Palais,“ ukázal na další budovu, která ležela naproti, „byl součástí pařížské světové výstavy v roce 1900.“

„Světová výstava!“ Margaretha byla nadšená. Na Jávě kdysi hltala každou maličkost, kterou se o výstavě v Paříži mohla dozvědět. Takový pokrok! Svět se otáčí na plné obrátky, a ona sedí uprostřed džungle po boku brutálního manžela, uvažovala tehdy. A teď je tady. Ačkoli Louisovi neřekla nic o svém zaujetí pro světovou výstavu, přivezl ji právě sem. To musí být znamení.

„Už jsi byl někdy vevnitř?“ zeptala se, zavěsila se do něho a užívala si pocit, že stojí vedle na první pohled velmi bohatého, šarmantního a dobře vypadajícího muže, na místě, ke kterému před čtyřmi lety vzhlížel celý svět. Svět jí toho může zjevně nabídnout mnohem víc než jen džungli a samotu!

„Ano, byl, dokonce během světové výstavy,“ odpověděl Louis. „A také jsem jel po pohyblivém chodníku.“

„O tom jsem četla, ale nedokázala jsem si to představit.“

„Je to úžasné!“ zvolal Louis a Margaretha, která si pamatovala jeho vášeň z minulé noci, pochopila, že není vášnivý pouze v posteli. Jeho nadšení se jí zamlouvalo, bylo nakažlivé, působil tak mladě a nespoutaně a pomohl jí vytěsnit ze srdce temnotu. S radostí se poddala jeho dobré náladě.

„Jedna jízda stála padesát centimů a člověk mohl jezdit dokola asi dvacet minut. Měl na výběr mezi dvěma pojízdnými chodníky s různou rychlostí,“ vyprávěl, zatímco šli po Avenue Nicolase II.

„A co na tebe udělalo na světové výstavě největší dojem?“ zeptala se Margaretha. „Pohyblivé schody?“

Louis se hluboce zamyslel a pak odpověděl: „To se dá říct opravdu těžko. Bylo tam toho tolik, všechno bylo neuvěřitelně fascinující a nové. Kdybych si ale musel za každou cenu vybrat jednu věc, pak by to byl asi Palác elektřiny.“

„Pověz mi o něm víc.“

„Rád.“ Zvedl její ruku ke rtům, políbil ji a pak pokračoval ve svém vyprávění: „Palác ležel na konci parku Champs-de-Mars. Neměl vstup, ani průčelí, měl tvar vějíře a stál nad fontánou s vodotrysky. Kromě mnoha jiných soch tam byla také víla elektřiny, která stála vzpřímená ve voze taženém Pegasem a drakem. Když se setmělo, byla víla nasvícená, takže vypadala jako obrovský ohňostroj.“

S úsměvem se zastavil, otočil Margarethinu tvář k sobě a něžně se jí podíval do očí. „Mimochodem, i ty jsi taková elektrická víla. Hlavně když si vzpomenu na minulou noc.“

Zadívala se na něho a ani tentokrát se její pohled neminul účinkem.

* * *

Následující dny utekly jako voda. Margaretha a Louis společně prozkoumávali Paříž, chodili na opulentní večeře a potom se vášnivě a nezkrotně milovali. Dnes ale Louis, který Margaretě prozradil, že se živí jako velkoobchodník s vínem, musel přes den na jednání do Banque de Paris et des Pays-Bas.

„Budeš mi chybět, můj anděli,“ řekl, když ji ráno vášnivě líbal. „Prosím, zkrať si čas nákupem nové garderoby a šperků. Nech to připsat na můj účet a přinést do hotelu.“

„Ale to od tebe nemohu přijmout, miláčku!“ odporovala.

„Samozřejmě, že můžeš!“ přesvědčoval ji. „Dokonce mi tím prokážeš laskavost.“ Zavázal si boty a vstal. „Mám v bance dost peněz. Mám jich dokonce až moc a nepotřebuji je. Bude mi potěšením rozmazlovat ženu svých snů. Prosím, kup si všechno, po čem tvoje srdce touží.“

„Pokud si tím jsi opravdu jistý...“

„Jsem si tím jistý. A těším se, v čem se mi dnes večer po mém návratu předvedeš.“

* * *

I přes Louisovu výzvu, aby si koupila všechno, po čem touží, byla Margaretha zpočátku poměrně zdrženlivá. Pomalu procházela galerií Lafayette a kupovala si nejprve jen drobnosti. Louis koneckonců platil nejen její hotelový pokoj, ale plnil jí prakticky každé přání. Pak ale uviděla kožichy, které byly tak nádherně měkké a visely tam jeden vedle druhého v nepřeberném množství – a něco se v ní zlomilo. Po něčem takovém vždycky toužila! A Louis jí přece jasně řekl, ať si koupí všechno – opravdu všechno – co si přeje! Navíc v podzimní Paříži je vyloženě chladno, brzy přijde zima a bude potřebovat něco, co ji zahřeje. Louis by proti tomu jistě nic neměl. Kožich je sice bez debat o dost dražší než zimní plášť, ale neřekl jí snad, že má víc peněz, než kdy dokáže utratit? A kožich by se mu určitě moc líbil!

Ve chvíli, kdy jí prodavačka řekla, ať si kožich alespoň vyzkouší, věděla, že ho musí mít za každou cenu. A tím se prolomila stavidla. Od tohoto okamžiku ztratila veškeré zábrany.

Když poslíček pozdě odpoledne zaklepal u dveří a donesl do pokoje balíčky, které právě dorazily z galerie Lafayette, ozvalo se v ní přece jen špatné svědomí. Balíčků byla celá hromada. Nepřehnala to přece jenom? Co když se na ni Louis bude zlobit? Její obavy se ale ukázaly být naprosto neodůvodněné. Když se Louis, který se teď oficiálně nastěhoval do její suity, večer vrátil, prohlížel si její nákupy spíše pobaveně než zlostně a trval na tom, aby se mu postupně předvedla ve všech šatech. A kožich se mu líbil opravdu hodně. Margaretha se s úlevou schoulila v jeho náručí a nechala se jím vášnivě líbat.

4. KAPITOLA

„To snad není pravda!“ zařval Louis ze salonu v Margarethině suitě. Margaretha, která byla právě v koupelně a zabývala se ranní toaletou, vyděšeně přiběhla. Svého milence našla stát uprostřed pokoje s obličejem zkřiveným hněvem a s telegramem v ruce.

„Co se proboha stalo?“

„Ne, člověk nemůže jet ani na pár dnů do Paříže, aby se nemusel obávat o svoji existenci,“ zasípal.

„Povíš mi, co se stalo?“ zeptala se váhavě, ale Louis na ni vůbec nereagoval, jen dál pro sebe nadával. Zdálo se, že sám sebe dostává do stále větší ráže. Náhle vyrazil hlasitý výkřik, sáhl po broušené sklence, která stála na baru, a ve vzteku jí mrštil o zeď. Margaretha vyděšeně vydechla.

Vždyť tenhle zuřivý hněv dobře zná. A ví, jak to může skončit. John byl koneckonců zpočátku také velmi šarmantní a velkorysý − i když se svou nemluvností se Louisovi ani trochu nepodobal − a i s ním prožívala v posteli opravdovou vášeň. Ale po tom, co ji měl jistou, se postupně měnil ve vzteklého, agresivního muže a naháněl jí hrozný strach. Co když ji podobný osud čeká i s Louisem? Ten tam teď stál a nepřestával nadávat, dokud neutekla do koupelny. Z jeho dohledu a před svými vzpomínkami. Ale útěk před minulostí se nezdařil. Ponuré obrazy ji dostihly. Viděla Johna, jak přibíhá domů rozpálený hněvem, protože ve městě slyšel, že flirtovala s jiným mužem. Johna, jak ji bombarduje otázkami a nechce slyšet odpovědi. Jak se v něm stupňuje hněv, jak jí poprvé dává facku. Tehdy se na něj jen dívala a nic nechápala. A on, místo toho, aby byl ze svého činu zděšen, se jen opět napřáhl a jako smyslů zbavený ji tloukl znovu a znovu. Vzpomněla si, jak si chránila obličej rukama, měla dojem, že opět cítí každou ránu, ponížení i zoufalství.

Mezi vzlyky se sesula na podlahu a schoulila se do klubíčka jako dítě.

Chvilku trvalo, než si uvědomila, že někdo klepe na dveře. Zvedla hlavu a zaposlouchala se. Uslyšela Louisův hlas.

„Margaretho, drahá, otevři prosím.“

Roztřeseně se zvedla, setřela si slzy z tváří a otočila klíčem v zámku.

Louis váhavě otevřel dveře a očividně se vyděsil, když ji viděl takhle zlomenou. Bezmocně se na ni podíval. „Polekal jsem tě svým hněvem, je to tak?“

Polkla. „Ano.“

„To mě strašně mrzí,“ řekl. „Tohle jsem nechtěl. Jde o to, že... jeden z mých zaměstnanců udělal zásadní chybu, která může ohrozit celý můj podnik.“

Samozřejmě, pomyslela si Margaretha. Vždycky se najde nějaký důvod, nějaká výmluva.

„Musím tě zítra ještě jednou nechat samotnou a postarat se o to.“ Vzal ji za ruku. „Tak moc mě to mrzí! To všechno.“

„Už je to v pořádku,“ řekla Margaretha a protáhla se kolem něj. Upřímně řečeno, byla vlastně ráda, že zítřejší den stráví sama.

„Jsem unavená,“ řekla. „Ráda bych si ještě na chvilku lehla.“

Bezradně se na ni podíval a Margaretha byla vděčná, že ji nenásledoval do ložnice.

* * *

Za nějakou dobu k ní přišel, rozpačitě ji vzal do náručí, ale ona předstírala, že spí. Stejně jako příštího rána, když se připravoval k odchodu. Teprve když odešel, vyskočila, oblékla se a šla vedle do salonu, kde předchozího dne rozbil sklenici. Nebyla tam po ní už ani stopa, střepy byly pečlivě uklizeny. Na stole našla obálku, na níž stálo její jméno. Ještě než dopis otevřela, věděla, co v něm stojí. Ještě jednou se jí bude omlouvat a ujišťovat ji, že se to už nikdy nebude opakovat. Tohle dělal John vždycky. Tedy, alespoň zpočátku. Nicméně jeho vztek se pokaždé vrátil, nedal se ničím zkrotit.

Zamyšleně přelétla řádky, které obsahovaly přesně to, co očekávala. Je k němu nespravedlivá? Koneckonců, jeho vztek nebyl namířen proti ní. A ona je v tomhle směru určitě přecitlivělá, traumatizovaná svými zážitky s Johnem. Ale není vlastně jedno, proti komu nebo proti čemu je vztek namířen? Jednoho dne by se Louis rozzlobil na ni. Tomu se nedá nijak zabránit. Mrštil by pak sklenkou po ní, místo do zdi? Uhodil by ji? Znásilnil? Je ona blázen, když o tom takhle přemýšlí? Nebo jen realista?

Po snídani se Margaretha vydala na dlouhou procházku podél Seiny. Cítila, jak dobře jí dělá, když může nechat myšlenky jen tak plynout. Během chůze si vše promyslela. Dá mu ještě jednu šanci. Ale bude stále ve střehu. A nebude se na něj vázat, tak, aby mohla kdykoli odejít. To ovšem znamená, že se bude muset zamyslet nad tím, jak žít dál v Paříži bez něho. Šla pořád dál a dál, až najednou stála před protáhlou budovou.    Jezdecká škola stálo na ní napsáno velkými písmeny. Margaretha se usmála. Jezdecká škola, uvažovala. V jezdecké škole potřebují učitele. Milovala koně a nejen její muž ji ujišťoval, že na nich jezdí jako bohyně. Ano, to by byla možnost. Snad se jí tu otevírá nová budoucnost.

* * *

S Louisem si vše vyříkali, ale lehkost a prvotní okouzlení se do jejich vztahu už nevrátily. Stále si vzájemně užívali tělesnou blízkost, a Margaretha doufala, že tak dokážou překonat vnitřní odcizení. Louis se ze všech sil snažil připravovat pro svou milovanou různá překvapení. Na dnešní neděli naplánoval výlet k Eiffelově věži. Když přicházeli k výtahům, Margaretha se znovu začala cítit šťastná a málem zapomněla na svou vnitřní rezervovanost. Zaklonila hlavu a s obdivem pohlédla vzhůru. Konečně se jí splnil sen!

Ve výtahu ji Louis přitáhl k sobě a ona mu to dovolila. „Jsi šťastná?“ zašeptal jí do ucha.

„Ano,“ odpověděla, zatímco je výtah odvážel vzhůru k nebi.

„Brzy budeš ještě mnohem šťastnější,“ sliboval jí. „Budeme totiž na Eiffelově věži večeřet. Nechal jsem nám rezervovat stůl.“

„Ach, Louisi!“ S rozzářenýma očima ho políbila. „To je prostě nádherné.“

„Takže jsi mi odpustila můj výbuch hněvu?“

Zaváhala jen na chvíli. Těžko mu mohla vykládat o svých dřívějších zážitcích a úvahách. Ano, odpustila mu, ale také se rozhodla, že určitou hranici s ním nikdy nepřekročí. Teď ale není vhodná chvíle mu to prozrazovat.

Proto ho ještě jednou políbila a řekla: „Ano, odpustila.“

Výtah zastavil na první plošině a oba vystoupili. „To je nádherný výhled!“ žasla Margaretha a stulila se mu do náruče. Téměř překvapeně zjistila, že je jí to příjemné a dokonce se u něj cítí v bezpečí.

„Ani já se na to nemůžu dosyta vynadívat,“ ujistil ji, zatímco shlíželi dolů na Grand Palais. „Víš, že 31. března 1889, kdy věž slavnostně otevírali, se Gustave Eiffel v doprovodu premiéra vydal na první výstup přesně ve 13 hodin 30 minut?“

Margaretha zavrtěla hlavou. „Vím jen, že na špičku věže vede přesně 1792 schodů a že to číslo Eiffel zvolil záměrně.“

„Ano,“ potvrdil Louis, „na památku vzniku republiky v roce 1792.“

„Půjdeme dál po schodech?“ zeptala se Margaretha. „Po stopách Gustava Eiffela?“ Louis ji pustil z náruče a překvapeně se na ni podíval. „Jsi si jistá, že to pro tebe nebude moc náročné, má drahá?“ zeptal se starostlivě.

„Naprosto jistá.“

„Dobře,“ souhlasil. „Pak bychom se ale měli vydat nahoru severním pilířem, stejně jako kdysi Gustave Eiffel.“

„Tak pojďme.“ Margaretha stoupala před ním po úzkém schodišti, na druhé plošině udělala krátkou přestávku a pak pokračovala nahoru. Shora se jim otevřel překrásný výhled a udýchaná Margaretha si ho v tom krásném, slunném dni užívala plnými doušky. Očima vyhledala Louvre a sledovala tok Seiny. Najednou si uvědomila, že Louis nestojí vedle ní. Překvapeně se rozhlédla. Výhled ji pohltil natolik, že si vůbec nevšimla, že vedle ní, respektive před ní, poklekl na koleno.

To snad ne, polekala se. Prosím ne. Nechci se vázat. Teď, když se to zase začalo obracet k lepšímu.

Louis její němé prosby samozřejmě neslyšel. „Margaretho,“ řekl slavnostně. „Margaretho, poslední tři týdny byly nejkrásnější v mém životě a nechci už promeškat ani jediný okamžik. A proto se tě ptám, tady a teď: prokážeš mi tu čest a staneš se mou ženou?“

Table of Contents

PROLOG

DÍL PRVNÍ

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA