Feministkou

snadno a rychle

Feministkou

DUO DOCENTKY

Lucie Jarkovská

Kateřina Lišková

snadno a rychle

FEMINISTKOU SNADNO A RYCHLE

Copyright © Lucie Jarkovská, Kateřina Lišková, 2023

Illustrations © Leny Vítková, 2023

ISBN 978-80-242-8879-6

Obsah

Proč a jak číst tuto knihu

K čemu je feminismus na světě

TĚLO A SEXUALITA

Člověk rovná se muž aneb Žena jako deviace

Kdyby nebyla krásná, byla by mrtvá

O potratech aneb Ženy mají právo na život

Při sexu se nespí

Ne znamená ne?

Jak se nestát sexuálním násilníkem

Sexuální hravostí proti mužské patriarchální úzkosti

RODINA

Proti přirozenosti

„Má mě rád, nemá mě rád…“ aneb Romantická láska, jedinečnost a potřeba uznání

Single ženy – smějící se bestie

Lesby a gayové neohrožují rodinu, ale patriarchát

Ženy bez dětí

Rozvody po československu. Proměny chápání rodiny, mateřství a sexu za socialismu

VÝCHOVA A VZDĚLÁVÁNÍ

Pán, pán, pán a zase pán

Holčičí, klučičí a kočičí aneb O výchově kluků

Princezny jdou na draka aneb Feministický potenciál pohádek

Škola (základ) života

Pár rad pro našeho studenta pedagogiky

Výchova dívek v Čechách: Škola sexismu a sexuálního obtěžování

Je to problém, když chodí učitel se studentkou?

VEŘEJNÝ PROSTOR

Bez péče nejsou koláče

Home office: Lepší než drátem do oka

Problém s komplimenty

Krize maskulinity nebo patriarchální ofenzíva proti emancipaci?

Genderová ideologie jako zbraň hromadného ničení

Takže vy chcete kvóty?

Jak se to u nás má s feminismem a socialismem

Doslov

PODĚKOVÁNÍ

Proč a jak číst tuto knihu

V téhle knize nic nového nehledejte. Je to pořád dokola už nejmíň 100 let. Ženské hnutí dosáhlo fantastických pokroků: ženy studují, vlastní majetek, vstupují do politiky, řídí státy, firmy i výzkumné týmy. Mohou se rozvádět, mohou požádat o pomoc, když je partner bije. Mohou rozhodovat o tom, kdy a kolik budou mít dětí (aha, počkat, tohle zas tak úplná samozřejmost není ani v Evropské unii). Mohou se dokonce starat o děti a vychovávat je. Vážně, ani tohle nebyla samozřejmost. Až do poloviny 20. století připadalo veškeré rozhodování o dětech výhradně otci. Ale přestože je 21. století a tohle všecko už můžeme, matka vám klidně řekne: „Kdybys byla alespoň rozvedená, nebo i vdova. Jen ne nezadaná!“ V práci na schůzce vyslovíte třikrát po sobě nějaký zajímavý nápad nebo upozorníte na fatální chybu v projektu, a nestane se vůbec nic. Až když to po vás zopakuje kolega, tak se na něj šéf s uznáním podívá a řekne: „Díky, Michale, to je hrozně důležitá věc, co jste teď řekl.“ Vy začnete padat ze židle a šéf i Michal se na vás podívají takovým tím pohledem: Chápeme, asi PMS. Přesně tak, PMS. Patriarchální mainstream shit. Večer si řeknete, že už toho máte dost, a vyrazíte si s přáteli do nějakého fajn podniku. Doufáte, že bude zábava, a místo toho se vás někdo zeptá: „A ty seš feministka? Proč? Vždyť dneska už mají ženský rovnoprávnost. Nebo tobě jde o to, aby se zrušily dvě pohlaví a bylo jich padesát jedna?“ A vám se chce jít tak akorát domů, zalézt pod peřinu a mít od všech a všeho pokoj. Je to hrozně úmorné.

Naše kniha je tu proto, abyste příště, až s tím někdo začne, mohli jenom vytáhnout tuhle příručku a přečíst z ní nějakou vhodnou pasáž v závislosti na tom, s čím vás dotyčný nebo dotyčná začnou prudit. Nejdete tu tipy, jak argumentovat v debatě s popírači potřebnosti feminismu a všemi, podle kterých už všechno máme a nic víc netřeba. 

Pozice, ze které píšeme

Feministkou snadno a rychle jsme nenapsaly jako univerzální knihu o feminismu, ale jako text, který odráží místo, na kterém právě stojíme. To místo je osobní, politické, historické a profesní. Obě jsme se narodily v sedmdesátých letech 20. století, obě jsme vystudovaly sociologii v Brně, kde jsme spoluzaložily obor genderových studií a posléze sledovaly jeho zánik, obě jsme ženy mající partnerské a sexuální vztahy převážně s muži, a zároveň jsou pro nás přinejmenším stejně důležitá přátelství s ženami i lidmi dalších genderů a sexualit. Pamatujeme si socialismus i dnes už bájné devadesátky. To všechno formovalo náš pohled na svět a pocit, že feminismus je důležitý. Samy sobě jsme položily několik otázek:

Jaké to bylo, prožívat dětství jako holčička v socialismu? Daly by se v něm nalézt kořeny našeho pozdějšího feminismu?

Lucie: Byla jsem holka ze sídliště, kterou si lidi často pletli s klukem. Měla jsem krátký, ne moc šik sestřih, pořád jsem někde běhala a pokřikovala, takže jsem měla často chrapot, což asi dojem kluka ještě umocňovalo. Když to srovnám s dneškem, připadá mi, že rozdíl mezi holkami a kluky obecně nebyl tak velký. Všichni jsme lítali po venku v modrých teplácích a tričkách a mnohem víc holek mělo krátké vlasy. V dětství mě nikdy nenapadlo, že by mohl někdo ženy považovat za něco míň. Všichni důležití lidé kolem mě byly ženy; máma, babička, učitelka, vedoucí v Sokole, kterému se říkalo Sokol, i když to byla TJ Jiskra Jaroměř. Připadalo mně, že to klukům ve škole moc nejde, a nikdy jsem neměla pocit, že bych měla nějak korigovat svoje ambice. Horizont mých ambicí tvořily spíš omezené geopolitické podmínky, které jsem si jako dítě ale zase tolik neuvědomovala. Jen občas to tak nějak probublalo. Ve čtvrté třídě mě šokovala spolužačka Hana, která řekla, že to v Československu nevydrží a uteče na Západ. Taky jsem chtěla chodit do Pionýra, ale mamka mi vysvětlila, že mám moc kroužků a Pionýr je pro děti, co kroužky nemají. Strašně se mi líbily prvomájové průvody, ale skoro vždycky to nějak blbě vyšlo, takže jsme zrovna na prvního máje museli jet na chalupu. S tím Pionýrem si na mě ale počíhala hlavní pionýrská vedoucí a řekla mi: „Všimla sis, kdo do pionýra nechodí? Jen cikáni a propadlíci. Děti, které jsou chytré, chodí.“ Rovnost měla i za socialismu své limity. A protože jsem se považovala za chytrou, tak jsem tak dlouho mořila mámu, až mi dovolila se přihlásit.

Kateřina: To mě máma do Pionýra naopak poslala – a já jsem strašně protestovala, protože mě to vysedávání u samovaru nebavilo. Ale máma byla samoživitelka, a bylo potřeba, abych měla po vyučování kam jít a mohla jet v létě na tábor. Máma byla inženýrka, projektovala doly v severních Čechách, takže naše rodina byla ta, v níž ženy makají v dolech. Být vysokoškolsky vzdělanou ženou v technickém oboru za socialismu znamenalo, že máma seděla na patře se samými chlapy-projektanty a na tom patře byly jen samé pánské záchody. Musela běhat dolů, kde pracovaly kresličky. Takže ano, jisté limity v rovnosti za socialismu byly. Ale většina jejích generačních souputnic na západě taky sdílela záchod s chlapy. Konkrétně s manželem, protože seděly doma, bez vzdělání a vlastního placeného zaměstnání. 

Co dívčí dospívání v devadesátkách?

Kateřina: Já si zpětně dost uvědomuju, že jsme až teprve jako holky v devadesátkách začaly řešit, jak vypadáme. Hlavně tloušťka začala být tématem. My jsme ze dvou tříd jazykový základky vytvořili jednu gympláckou třídu, takže jsem vídala stejný lidi a najednou některý holky přestávaly jíst. To v osmdesátkách nebylo. Ty teplákovky měly dobrej efekt, díky nim tělo nebylo to hlavní, co na člověku bylo vidět.

Lucie: Devadesátky byly takovej atomovej výbuch femininity. Začala se volit miss, kterou jsme velmi nadšeně sledovaly se sestrou a babičkou. Hned po revoluci jsme se sestrou ještě vydolovaly z rodičů barbínu a pamely (malé barbíny) a My Little Pony. A za chvíli se začaly dít i trochu divný věci. Jednou, když mi bylo asi patnáct, jsem šla s kamarádkou po městě. Zastavilo u nás auto a chlap v něm se ptal na cestu do Hradce Králové. Pak navrhl, že mě sveze k našemu paneláku, kámošku nechal na ulici a mě naložil. Vykládal mi, že vozí z Německa parfémy a drahý boty a že mi je ukáže a taky, že jestli mám pas, že by mě tam vzal. Nakonec mě jen vyložil u baráku. Možná naznal, že jsem přece jen moc mladá. Ovšem mnoho holek s nadějí na lepší život skutečně s podobnýma vykukama na Západ odjelo. A nedopadly dobře.

Začalo vycházet Bravo, které zajistilo kvalitní sexuální výchovu, což myslím naprosto bez ironie. Právě tam jsem si poprvé přečetla slovo masturbace a dostala odpovědi na velkou spoustu svých sexuálních otázek, které bych nikdy nebyla ochotna položit ani rodičům ani vyučujícím. A taky jsme na gymplu měli skvělou učitelku češtiny a s ní jsme si udělali literární seminář navíc. A ona mi navrhla, ať napíšu práci o ženách spisovatelkách. Tehdy jsem vůbec nechápala, co je na tom zajímavého.

Kateřina: My jsme „Bravíčko“ četly už v osmdesátkách. Snad všechny holky ze třídy se scházely u kamarádky a využívaly toho, že půlka z nás se učila němčinu (a druhá nepoužitelnou angličtinu – no považte, na co člověku za socialismu mohla být angličtina?). Bravíčko totiž bylo německy, česká verze ještě neexistovala. A my jsme se vzdělávaly jak jazykově, tak v Bravo-foto-love story. 

Přineslo nové tisíciletí rovnost?

Lucie: Že si někdo myslí, že jsou ženy nějak méně schopné, jsem se poprvé dozvěděla až na vysoké, kdy se jeden kluk z kolejí pokoušel se mnou flirtovat a zároveň mi vykládal, že ženy nemají smysl pro poezii ani pro filosofii. Intuitivně jsem cítila, že je to hrozně divný, ale nebyla jsem s to nahlédnout celou situaci dostatečně kriticky a poslat ho do patřičných míst. Trvalo mi dalších deset, možná dvacet let, než jsem si nejen uvědomila, že něco takového nemusím snášet, ale začala si taky trénovat způsoby, jak v takových situacích nezůstat milou ženou, která nebude dělat vlny, ale trochu se za sebe postaví. A vděčím za to několika věcem, určitě studiu sociologie, setkání s feminismem a setkání se super lidmi, především ženami, jako právě třeba s Káčou. Spolu jsme studovaly doktorát, společně začaly vyrážet na ten bájný Západ ne jako sexuální pracovnice, ale jako akademičky aspirantky a společně jsme jako houby nasávaly progresivní teorie a štval nás kečupový diskurz. Pamatuješ na něj?

Kateřina: No jéje, na to se nedá zapomenout. Jak jsme tehdy, jako doktorandky, seděly na letní škole a moudří pánové ve vínových svetrech z univerzit od Utrechtu, přes Chemnitz po Brno komentovali naše disertační kapitoly slovy „to mi nepřipadá jako vědecká práce, to je spíš politický projev“. Ale nikdy nezapomněli pochválit hezkou angličtinu. No a hlavně do aleluja opakovali: „No worries, you will catch up“. Ten catch-up aka kečupovej diskurz nás štval nejvíc. 

Tak jsme tady. Doženem a předeženem všechny vínové svetry.

K čemu je feminismus na světě

„Já nejsem proti rovnosti žen a mužů, ale dneska už feminismus nepotřebujeme. Problémy, po jejichž řešení feminismus volá, jsou buď vyřešené nebo vymyšlené. Před sto lety to ještě možná mělo smysl, ale dneska, když ženy můžou dělat úplně všechno, volit, studovat, pracovat téměř na jakékoli pozici, tak je to prostě úplně zbytečné hnutí, který se pak akorát zabývá blbostmi. Třeba že největší zlo světa je, když muž podrží ženě dveře.“ Takhle nějak začíná mnoho lidových debat o feminismu. Ty se hemží příklady, obvykle amerických mužů, kteří pochválili ženě účes, otevřeli dveře nebo pomohli do kabátu a následovala soudní žaloba za diskriminaci. Jsou to samozřejmě nesmysly, ale to, že je něco holý nesmysl, ještě neznamená, že s tím někdo nemůže argumentovat v debatě.

Odpor proti feminismu může mít různou podobu. Nejčitelnější je ten otevřeně šovinistický, který má za to, že patriarchát je legitimní, protože ženy prostě nic kloudného nevymyslely, neučinily žádné podstatné objevy ani vynálezy, světu nevládnou, neboť to neumí a ani si na to netroufají, protože jsou rády závislé a nechají za sebe všechno vyřešit chlapy. Navíc ani nedokážou vynést pračku do šestého patra a jestli chtějí rovnoprávnost, tak ať nejdřív naklušou rubat uhlí do dolů. Na to můžete zkusit říct, že uhlí patří pod zem, ale nejspíš vám to stejně nepomůže, takže si můžete dát třeba soutěž ve stěhování pračky do šestého patra, ale dopřejte onomu diskutérovi privilegium, ať začne první.

Odpor vůči feminismu má nespočet odstínů. Je to jako: nejsem rasista, ale… Akorát to vypadá nějak takhle:

Pokud se hodláte pouštět do nějaké rozsáhlejší debaty na téma feminismus s jeho odpůrci a odpůrkyněmi, zkuste zjistit, zda je zajímá, co si myslíte vy, nebo vám chtějí váš názor vyvrátit, usvědčit vás z pomýlenosti nebo naivity. A úplně stejnou logiku můžete uplatnit sami na sebe. Zajímá vás doopravdy, co bude váš protějšek říkat? I člověka s nesouhlasnými, nebo dokonce pomýlenými názory lze vyslechnout a zamyslet se nad tím, co ho/ji vede k takovému tvrzení. Proč do toho vkládá tolik energie a často i emocí. Pokud ale tato motivace chybí, je debata zbytečná a je lepší se jí vyhnout. Jestli se do ní přece jen chcete pustit, nabídneme vám v této kapitole naše shrnutí, proč má feminismus smysl pro nás a proč se k němu hlásíme.

Jak říká jeden známý aforismus, feminismus je radikální názor, že i ženy jsou lidi. Jo, vážně jsou. Problém je, že lidé ženského pohlaví jsou ve nerovném postavení vůči lidem mužského pohlaví. Vlastní jen zlomek majetku, jsou výrazně méně zastoupeny ve vedení států i společností, jsou podreprezentovány ve všech profesích, které mají vysokou prestiž, a naopak nadreprezentovány v profesích, které mají prestiž nízkou. Právě ona prestiž je poměrně jasným důkazem, že i když zákony u nás a v mnoha dalších státech světa už ženy s muži zrovnoprávnily, pořád to nestačí k překonání nerovností. Nejlépe to dokládá jazyk, který jako nadávku či symbol degradace používá právě ženy a dívky: Nebuď baba, házíš jako holka, brečí jako ženská, je zženštilý. Oproti tomu stojí výroky jako vzmužit se a být zmužilý, postavit se k něčemu jako chlap a být mužem činu, které slouží jako ocenění. Statistiky i symbolické reprezentace dokládají, že nerovnosti tu stále jsou. A my všichni, kterým tento stav nevyhovuje, se zasazujeme o to, aby se tyto nerovnosti zmenšovaly a třeba se dokonce vyrovnávaly.

Ale nejde jen o nerovnosti mezi skupinami. Jde tak trochu o krk. Rozdíly mezi muži a ženami, a především takzvané mužské a ženské role jsou často vysvětlovány tím, že se utvořily kvůli zachování rodu, byly nějakým způsobem výhodné pro přežití lidstva. A nejen pro přežití, ale také pro pokrok a civilizaci. Soutěživost a víra v pokrok a růst hnaly lidstvo celá staletí kupředu. Jasně, kdyby lidi žili jinak, byli bychom asi někde jinde, ale teď je tu docela zásadní otázka: Není v zájmu zachování lidstva nejvyšší čas na konec patriarchátu? Jsme rádi za to, že nám z kohoutku teče teplá voda a můžeme celé dny trávit scrollováním na svých supervýkonných kapesních počítačích, nicméně je na místě si také přiznat, že tenhle pokrok hodně stál a vzali jsme si ho na dluh. A mohl by taky přivodit náš konec.

Drancování přírody, vykořisťování kolonizovaných společenství, boj o nadvládu a hegemonii nás přivedl do klimatické krize, v ústrety válečným konfliktům a lidskému utrpení. Feminismus akcentuje hodnoty uznání, respektu a solidarity. Upozorňuje na to, že je nejvyšší čas na změnu, že zdroje síly a rozvoje společnosti můžou být i jinde, než kde je teď vidíme. V současnosti je zásadní vytěžit, vydělat, zvětšit, ovládnout a zvítězit.

Společnost se žene za technickým pokrokem a ekonomickým růstem. Přitom růst se dá i úplně jinak. Ve feminismu se dnes hodně mluví o etice péče. Ta nabízí růst skrze vztahy, porozumění, solidaritu a komunitu. Navíc by tahle perspektiva mohla pomoct překlenout stále se prohlubující rozdělení společnosti. Možná se lišíme v představě o tom, nakolik je pohlaví vrozená záležitost, ale asi se až tak nelišíme v tom, že chceme žít v bezpečném a zdravém prostředí, kde staří neumírají v osamění a chudobě a kde mladí mohou hledět s důvěrou do budoucnosti, protože nehrozí absolutní kolaps.

Rozhodně nejde jen o to, že chceme více žen například v politice. Ale máme za to, že pokud bude více žen v politice, stane se tak proto, že se při řízení společnosti začne klást důraz na jiné než patriarchální hodnoty, a to pomůže všem, lidem i přírodě.

Procvičování nejčastějších frází:

Někdo: Feminismus nenávidí muže.

Vy: Ne.

Někdo: Já ale znám feministky, které muže skutečně nenávidí.

Vy: A já znám zase křesťany, kteří nenávidí své bližní, třeba proto, že jsou to gayové a lesby. Ani ideologie, které propagují vzájemnost, solidaritu a porozumění, nezaručí, že jejich vyznavači a vyznavačky překonají vnitřní hněv, ublíženost a tíseň.

Někdo: Proč feministky řeší takové kraviny, jako je pouštění žen do dveří?

Vy: Feministky to nijak zásadně neřeší. Jen někdy na tomhle příkladu ilustrují, že etiketa je produktem určité doby a odráží i dobové normy a nerovnosti. Co se dveří týká, je prostě lepší orientovat se podle toho, kam se dveře otvírají, ne pohlavím. Ušetří se tím spousta trapnosti.

../Bez nazvu.png

../Bez nazvu.png

Co je to gender?

Gender není úplně české slovo. Jako koncept se v Česku objevil relativně nedávno, a když ho začnete používat, pravděpodobně dříve či později narazíte na někoho, komu budete muset vysvětlit, co to slovo vlastně znamená. Stejně jako u jakéhokoli jiného konceptu se jeho definice liší a různí sociální aktéři a aktérky ho chápou různě. Tak si to pojďme prosvištět. A ať nejsme jednostranné, začněme u těch, kteří by se nejspíš označili za názorově odlišný tábor.

Podle Aliance pro rodinu, organizace bránící tradiční rodinu, je gender prostě byznys, který vynáší.

Podle Tomio Okamury, předsedy SPD, je gender ideologie, která tvrdí, že pohlaví je konstrukt a je libovolně volitelné bez ohledu na biologické danosti. Každý ale ví, že existují dvě pohlaví – muž a žena. Vše ostatní jsou problémy s identitou.

Polský prezident Andrzej Duda zase ví, že gender je zvrácená ideologie, která požaduje pozitivní diskriminaci či propagaci homosexualismu. LGBT nejsou podle něj lidé, ale ideologie. Domnívá se, že ideologie LGBT je nebezpečnější než komunismus a rudý mor nahradil mor duhový.

V čem nebezpečí genderu spočívá, vysvětlil například ultrapravicový server bránící normální svět protiproud.cz, který informoval, že Nizozemí už zcela zrušilo pohlaví. Toto opatření nizozemské vlády je podle Protiproudu dalším krokem k zániku světa.  Nizozemské království už takových destruktivních kroků podniklo několik. V roce 2001 legalizovalo jednopohlavní „manželství“, čili neplodný svazek jedinců stejného pohlaví, a v létě 2017 zakázala nizozemská železniční služba tradiční oslovení „dámy a pánové“ a nahradila je genderově neutrálním „vážení cestující“.

Tak to vidíte. Sociální vědci pořád straší, že je společnost rozdělená a na ničem se neshodneme, ale my se vlastně dost shodneme. Liberální levice se shodne s ultrakonzervativní pravicí na tom, že konec je blízko. Jedni si sice myslí, že je to proto, že planeta se otepluje, země jsou sužovány požáry, suchem, tornády a záplavami, a druzí proto, že ve vlaku jsou lidé vítání hláškou „vážení cestující“, ale panuje shoda na tom základním, a sice že jsme na tom slušně řečeno hodně bídně. Také se hned cítíte tak nadějeplně?

Ačkoli se s výše zmíněnými výroky a definicemi genderu absolutně neshodneme, můžeme je využít k tomu, abychom si vysvětlili, co to vlastně ten gender je. Z uvedených citací bylo asi zřejmé, že se gender týká pojmů muž a žena a je nějak provázán s pohlavím, že se v souvislosti s ním řeší otázky biologie a sexuality, a že to celé je navázané na společenskou rovnost (respektive nerovnost).

Začněme od toho sociálního konstruktu a biologie. Pan Okamura se zlobí, že feministické teoretičky označují kategorie muž a žena za sociální konstrukt, přitom podle něho se jedná o jasnou biologickou danost. Pan Okamura si totiž myslí, že když je něco sociální konstrukt, tak to znamená, že to vlastně tak úplně neexistuje nebo se to může nahodile každý den měnit podle toho, jak se kdo vyspí a jakou má náladu. A to se mu prostě nelíbí. On chce potkávat ve vlaku muže a ženy, a ne nějaké chodící sociální konstrukty alias vážené cestující. Teda tohle si o sociálním konstruktu myslí i nejeden student sociologie. V seminárních pracích jsme se několikrát dočetly, že „dnes už víme, že gender není opravdový, ale je to JEN sociální konstrukt.“

Tak prosimvás, žádné JEN! Sociální konstrukty totiž nejsou o nic méně reálné než přírodní artefakty. Vezměte si třeba takové státy. Česká republika tu není od přírody, je to sociální konstrukt, nicméně není možné ji nahodile rušit nebo přepisovat hranice podle toho, jak se kdo vyspal. Zároveň to neznamená, že je odvěká a navždy bude vypadat stejně. Je kulturně a historicky proměnlivá, stejně jako genderové kategorie. Jinými slovy, to, že v naší kultuře vnímáme lidstvo jako rozdělené do dvou kategorií, na muže a ženy, a co s těmito dvěma kategoriemi spojujeme, je kulturně a historicky proměnlivé. Takže zatímco v osmdesátých letech byly vzorem maskulinity Modern Talking – dva muži s útlými pasy, dlouhými zvlněnými vlasy, s rozhalenkou s fižím a zpívající fistulí, dnes by je nejspíš prezident Duda označil za šiřitele ideologie homosexualismu.

A co ještě pan Okamura (a někteří studenti sociologie) neví, je taky to, že ani biologie není nic, co tu zcela beze změn existuje nezávisle na lidské kultuře. O ženách se například mluví jako o slabším pohlaví. Má se za to, že ženy jsou fyzicky slabší, a to především proto, že jsou menší. Jenže přátelé, na tom, aby to byla pravda, se mnoho z nás každodenně dost nadře. Ženy i muži, chlapci i dívky sportují a cvičí, každý však s jiným cílem. Ženy cvičí, aby byly menší, muži cvičí, aby byli větší. Tomuto cíli také nezřídka podřizují i své jídelníčky. A aby všem vizuálně dokázali, že je to pravda, párují se v heterosexuálních párech nejčastěji tak, aby muž byl vyšší než žena.

Fyzická síla mužů je často považována za vysvětlení mužské nadvlády, toho, proč muži hrají prim v politice či na klíčových postech různých institucí. Jenže pokud by tato logika „víc síly – větší politická moc“ měla skutečně platit, měla by platit nejen mezi ženami a muži, ale i mezi muži navzájem. Vítězní boxeři a vzpěrači by byli zároveň prezidenty a premiéry. Což se o našich čelných představitelích rozhodně říct nedá.

A jak je to s pohlavím? O tom se někdy mluví jako o biologické danosti, ale i tady je to složitější. Kategorie pohlaví se určuje na základě určitého znaku, který společnost vyhodnotila jako nějakým způsobem důležitý. Takže ano, příroda nás obdařila nějakými genitáliemi, chromozomy a hormony, nicméně ty nejsou vždy přesně v tom „správném“ uspořádání. Takže existují jedinci, u kterých genitálie nevypadají jednoznačně mužsky nebo žensky, anebo jsou mezi námi třeba ženy, které nemají tušení, že by snad mohly ženami nebýt, ale ve chvíli, kdy jdou vrcholově závodit v nějakém sportu, dozvědí se, že jsou vlastně chromozomálně či hormonálně muži. Jindy genitálie vypadají relativně jednoznačně, ale daná osoba se vůbec neidentifikuje s tou pohlavní kategorií, za kterou ji ostatní svět má.

Lidská biologie tedy nenabízí jediné dva sety lidských těl, jednoznačně ženská a jednoznačně mužská. Lidé se při narození nového člověka mrknou miminu mezi nohy a prohlásí ho za jednu ze dvou variant, holku nebo kluka. A když něco nesedí, tak se v naší kultuře stane spíš to, že mimču něco ufiknou nebo přešijí, tedy uměle přizpůsobí jeho biologii, než aby se zavedla třeba další pohlavní kategorie. 

Takže shrnutí o přirozenosti, biologii a sociálních konstruktech – sociální konstrukty ani biologie nejsou tím, čím se zdají být. Třeba si pan Okamura jednou přečte tuto knihu, aby se už tolik nebál cestujících ve vlaku a mohl se s klidem začít bát raději klimatické změny.

Gender nesouvisí jen s lidmi, ale i se společenskými strukturami. Z hlediska některých teorií je to to jediné, co skutečně může nějak charakterizovat skupinu žen a skupinu mužů. To, čím lze ženy a muže souhrnně charakterizovat, nejsou penisy a vagíny, ale odlišný společenský status.

Zabývat se genderem znamená analyzovat každodenní mechanismy, kterými je podřadný status žen udržován. Vezměme si třeba takové sexuální obtěžování. Někdo namítne, že to je prostě taková individuální věc. Nějaký blb někoho obtěžuje. Ale ono je to mnohem komplexnější. Na jedné straně stojí očekávání, že být pro muže sexuálně atraktivní je samozřejmou součástí role ženy. Když je ale žena sexuálně atraktivní, tak je pak pro mnohé obtížné brát ji vážně v důležitých věcech. 

A zároveň by jí přece mělo lichotit, když se o ni někdo zajímá. Když někdo zahvízdá, zatímco jde po ulici, plácne ji po zadku, když se přiblíží, a sice si možná nevšimne toho, že je to inteligentní a úspěšná bytost, ale rozhodně jí pochválí barvu očí. Veřejně činní muži se pak o kráse žen a jejich atraktivitě rozplývají v médiích a neopomenou zdůraznit, že když se ženy proti takovému chování vymezují, nebo se dokonce přidávají ke kampaním, jako je MeToo, je jim to protivné. Tak jen namátkou pár takových výroků:

Poslanec Kubera za ODS v roce 2018 prohlásil: „Testuju české ženy a dívky a musím s potěšením konstatovat, že jsou netknuty hnutím #MeToo, až asi na tři ultrafeministky. Drží, mají to rády. Vždycky začnu tím, že je jemně pohladím a zeptám se, jestli nejsou jako ty blbé Američanky. A nejsou! Akorát jsem už u sedmnáctek a bojím se, aby to nešlo dál. Pětadvacítkám říkám: Jste krásná, ale škoda, že jste pro mě stará.“

V reakci na četná obvinění poslance Feriho ze sexuálního obtěžování a násilí jeho spolustraník Schwarzenberg letos na jaře uvedl: „Jsem proti násilí, ale kluci v jeho věku se už desetitisíce let snaží holky sbalit a dostat je do postele.“ 

A odborník na lidskou sexualitu Radim Uzel zase shrnul: „Při námluvách je muž agresivnější, chlap je od přírody zvíře, ženy by s tím měly počítat a dát si pozor. Sexuální násilí nezlehčuju, ale musíme si na něj zvyknout. Někdy může poplácání po zadku vést k proteplení vztahů.“

Sexuální obtěžování a násilí tedy není jen nějaké individuální selhání, ale součást mechanismů, které udržují patriarchát při životě. A tím jsme se nepozorovaně dostaly k souvislosti genderu a sexuality. Sexualita je vlastně lidem srozumitelná skrze pohlaví a gender. Můžeme mluvit o HETEROsexualitě, protože se sexuálně potkávají hetero, čili odlišné osoby – a slovem odlišné se rozumí pohlavně odlišné. „Homosexualisté“ tuhle představu narušují, protože by se chtěli sexuálně potkávat s osobami stejného pohlaví. A kdyby jenom potkávat. Oni by chtěli třeba i vstupovat do manželství a zakládat rodiny! A to prrr, to by se polskému prezidentovi nelíbilo, že mu homosexualismus rozvrátí tradiční rodinu. I český premiér Fiala se v době své kandidatury vyjádřil, že prý na tradiční rodinu ať mu nesaháme.

Pohlaví je sada kategorií vybraných společností – tedy nikoliv velikost nohy, ale většinou tvar pohlavních orgánů vás přiřadí buď mezi ženy, nebo muže. Navzdory normativní binaritě těchto kategorií se lidé prostě do dvou škatulek vtěsnat nedají, a nejen příklady z vrcholového sportu nám ukazují, jak marná a v důsledku nemožná je snaha zařadit lidi buď jako XX, nebo XY.

Gender je vytvářen společností a s ní se také mění, ale není to JEN sociální konstrukt. Genderová očekávání, která společnost klade na jedince a která koneckonců kladou i jedinci sami na sebe a na lidi kolem sebe, mají velkou moc. Když člověk genderovým očekáváním neodpovídá, vystavuje se sankcím: od zdviženého obočí kolemjdoucích přes kárání a domluvy bližních až po násilí od bigotů, kteří trvají na tom, že žena má vypadat a chovat se jako dáma a muž má být za každých okolností chlapák.

Sex je radostná aktivita, jíž se lidé oddávají v soukromí, ale také sociální kategorie, která rozděluje lidi na normální a nenormální, a podle toho jim společnost přidělí nebo odebere práva, umožní nebo znemožní život, jaký by si přáli, nebo je uvrhne do vězení nebo celoživotního léčení. V krajním případě nečinně přihlíží jejich vraždění.