Nicholas Sparks

Nezapomenutelná cesta

Copyright © 1999 by Nicholas Sparks

All rights reserved

Translation © Ivana Jílovcová-Fieldová, 1999, 2015, 2023

ISBN 978-80-249-5047-1

Obsah

- Start

- Prolog

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- Poděkování

Mým rodičům, na které s láskou vzpomínám:

Patricku Michaelu Sparksovi (1942-1996)

Jill Emmě Marii Sparksové (1942-1989)

A také mým sourozencům, z celého srdce a z celé duše

Micah Sparks

Danielle Lewis

Prolog

Když mi bylo sedmnáct, můj život se navždy změnil. Vím, že jsou lidé, kteří nevědí, co si o mně mají myslet, když to říkám. Dívají se na mě jaksi divně, jako by se snažili vypátrat, co se to tenkrát mohlo stát. Jen málokdy se jim to však obtěžuji vysvětlovat, a jelikož jsem většinu života prožil tady, nemám pocit, že musím, pokud bych to neudělal tak, jak já chci, a to by zabralo více času, než kolik mi ho většina lidí je ochotna věnovat. Můj příběh se nedá shrnout do několika vět. Nedá se vyprávět jednoduše a stroze, aby mu lidé hned rozuměli. Přestože od té doby uplynulo už čtyřicet let, ti, kteří mě toho roku znali a dosud tu žijí, akceptují, že nikomu nic nevysvětluji, a neptají se mě proč. Můj příběh je svým způsobem i jejich příběh, protože je něčím, co jsme tenkrát prožívali všichni.

Byl jsem to však já, koho se týkal přímo a nejdůvěrněji. Je mi padesát sedm let, ale na všechno, co se toho roku přihodilo, si i dnes pamatuji do těch nejmenších podrobností. V mysli ten rok často znovu prožívám, znovu si ho oživuji a uvědomuji si, že když tak činím, vždy pociťuji jakousi zvláštní směsici smutku a radosti. Jsou chvíle, kdy si přeji, abych mohl vrátit čas zpět a všechen ten smutek zapudit, ale mám pocit, že kdybych to udělal, vytratila by se i radost. A tak beru ty vzpomínky tak, jak se mi vracejí, přijímám je všechny, a kdykoliv mohu, nechávám se jimi vést. Stává se tak častěji, než jsem ochoten přiznat.

Je 12. duben posledního roku před nástupem nového milénia. Vycházím z domu, jdu po ulici a rozhlížím se kolem. Je zataženo a pošmourno, ale cestou si všímám, že kvetou svídy a azalky. Povytahuji si zip u bundy. Je chladno, ale vím, že už za několik týdnů se oteplí, venku bude příjemně a šedivá obloha ustoupí dnům, které dělají ze Severní Karolíny jedno z nejkrásnějších míst na světě. S povzdechem cítím, jak se to všechno ke mně vrací.

Zavřu oči a roky se pomalu začínají odvíjet pozpátku, pohybují se jako ručičky hodin v opačném směru, vracejí se do minulosti. A já, jako bych se na sebe díval očima někoho jiného, sleduji, jak mládnu. Vidím, jak moje šedivé vlasy hnědnou, cítím, jak se mi vyhlazují vrásky kolem očí, moje paže a nohy jsou zase pevné a silné. Zkušenosti, kterých jsem nabyl s věkem, pozvolna ubývají a zároveň s tím, jak se blížím onomu pro mě tak důležitému roku, se mi vrací moje nevinnost.

Stejně jako se měním já, se pak začíná měnit i svět kolem. Cesty se zužují a některé z nich jsou teď jen vysypané štěrkem. Místo živelně se rozrůstajícího předměstí jsou všude farmy. Ulice dole ve městě se hemží lidmi, kteří nahlížejí do výlohy, když jdou kolem Sweeneyho pekařství či Palkova řeznického krámu. Muži chodí v klobouku, ženy v šatech. U soudu, v horní části ulice, vyzvánějí na věži zvony...

Otvírám oči a zastavuji se. Stojím před baptistickým kostelem, a když se podívám nahoru, na hřeben jeho střechy, vím přesně, kdo jsem.

Jmenuji se Landon Carter a je mi sedmnáct let.

Tohle je můj příběh. Slibuji, že ho budu vyprávět celý a nic nevynechám.

Nejprve se budete smát, pak plakat – neříkejte, že jsem vás nevaroval.

1

V roce 1958 se Beaufort, městečko v Severní Karolíně, ležící na pobřeží nedaleko Morehead City, podobal mnoha jiným malým jižanským městům. V létě tam bylo tak dusno a vlhko, že dojít si ke schránce pro poštu stačilo, aby člověk měl pocit, že si potřebuje dát sprchu. Od dubna až do října běhaly děti venku pod duby ověšenými španělským mechem bosé. Lidé mávali z auta, kdykoliv na ulici někoho zahlédli, bez ohledu na to, zda ho vůbec znali. Vzduch byl prostoupen vůní borovic, soli a moře, která je tak typická pro obě Karolíny. Pro mnoho místních lidí bylo rybaření v úžině Pamlico nebo chytání krabů v řece Neuse běžným způsobem života. Všude kolem vodního kanálu byly zakotveny čluny. Televize měla jen tři kanály, ale pro nás, kteří jsme tu vyrůstali, stejně nebyla nikdy důležitá. Náš život se soustřeďoval kolem kostelů, kdybych bylo v samotném městě osmnáct. Měly jména jako například kostel Křesťanského bratrstva, kostel Odpuštěných viníků, kostel Nedělního usmíření. Pak tu ovšem byly také baptistické kostely. Když jsem vyrůstal, byl baptismus široko daleko tím nejoblíbenějším vyznáním a prakticky na každém rohu ve městě stál baptistický kostel. Každý z nich se ovšem považoval za ten lepší. Tyto baptistické kostely sdružovaly baptisty všeho druhu – dobrovolné, jižanské, kongregacionalisty, misionářské, nezávislé... Jistě už víte, o čem mluvím.

V té době míval patronát nad velkou událostí roku baptistický kostel dole ve městě – kostel jižanských baptistů, pokud to opravdu chcete vědět – spolu s místní střední školou. Každý rok o Vánocích pořádaly tyto instituce v beaufortském divadle vánoční představení. Šlo v podstatě o hru, kterou napsal Hegbert Sullivan, pastor, který v tomto kostele působil snad už od doby, kdy Mojžíš rozdělil Rudé moře. No, možná že nebyl zase tak starý, ale byl dost starý na to, aby se jeho kůže zdála být takřka průhledná. Byla stále jaksi vlhká a studená – děti by jistě přísahaly, že viděly, jak mu v žilách proudí krev – a jeho vlasy byly bílé jako srst králíčků, které kolem Velikonoc mívají v obchodech se zvířátky.

Zkrátka a dobře napsal hru, která se jmenovala Vánoční anděl, protože nechtěl, aby se pořád dokola hrála stará klasická Vánoční koleda od Charlese Dickense. Scrooge byl podle jeho mínění pohan, který došel spásy jen proto, že viděl duchy, a ne anděly – a kdo mohl s jistotou říct, zda je vůbec seslal Bůh? A kdo také mohl říct, že se Scrooge už nevrátí k hříšnému způsobu života, když nebyli sesláni samotným nebem? Na konci hry se to divák přesně nedozvěděl – autor sází na víru a tak – a Hegbert neměl důvěru v duchy, pokud je neseslal sám Bůh, což ve hře nebylo přímo a jasně řečeno. Právě proto byla pro něho problematická. Před několika lety konec hry změnil – tak nějak se držel její osnovy, ale přišel s vlastní verzí, v níž se starý Scrooge stává kazatelem a tak dále, který se vypraví do Jeruzaléma, aby našel místo, kde Ježíš kdysi učil zákoníky. Hra nebyla moc podařená a neměla úspěch ani u Hegbertových farníků, kteří seděli v hledišti a s vykulenýma očima sledovali představení. V novinách se pak psalo něco na způsob: „I když to bylo jistě zajímavé, přece jen to nebyla ta hra, kterou všichni známe a máme tak rádi...“

Hegbert se proto rozhodl, že se pokusí napsat svoji vlastní hru. Psal si celý život vlastní kázání a nutno připustit, že některá z nich byla opravdu zajímavá, zvláště když mluvil o „božím hněvu snášejícím se na smilníky“ a o podobně dobrých věcech. Když mluvil o smilnících, to se vždycky opravdu rozohnil, to vám tedy povím. Bylo to jeho oblíbené téma. Když jsme byli ještě kluci a viděli jsme ho jít po ulici, schovávali jsme se za stromy a křičeli jsme: „Hegbert je smilník!“ hihňali jsme se jako pominutí, jako bychom byli strašně vtipní a na téhle planetě nad nás nebylo.

Starý Hegbert vždy zůstal stát jako přimrazený, nastražil uši – přísahám, že se mu opravdu pohnuly – a zrudl jako malina. Byl nažhavený, jako by právě vypil benzin, a po celém krku mu začaly naskakovat velké nazelenalé žíly podobající se mapám povodí Amazonky, které bývají otištěny v časopise National Geographic. Pátral po nás, a jak se tak pozorně díval ze strany na stranu, jeho oči se zúžily v pouhé štěrbiny. Pak před našima očima zrovna tak náhle zase zbledl a jeho kůže nabyla původní bezvýrazné barvy. Páni, to byla podívaná, jen co je pravda.

Skrývali jsme se tedy za stromem a Hegbert (co to je vlastně za rodiče, kteří své dítě pojmenují Hegbert?) tam stál a čekal, až vykoukneme a vzdáme se, jako by si myslel, že budeme tak hloupí. Zakrývali jsme si ústa rukama, abychom se nesmáli nahlas, ale vždycky tak nějak upřel svůj zrak přímo na nás. Díval se vpravo vlevo a pak najednou strnul a jeho korálkové oči nás skrz ten strom přímo probodávaly. „Vím, že to jsi ty, Landone Cartere,“ řekl obvykle,„a Bůh to také ví.“ Chvíli čekal, až si to vštípím do paměti, a potom konečně odkráčel. O víkendu se pak během kázání zadíval přímo na nás a prohodil něco ve smyslu, že „Bůh je milosrdný k dětem, avšak i děti musí být toho milosrdenství hodny.“ A my jsme se v lavici tak nějak skrčili, i když ne proto, že bychom se zastyděli, ale aby nebylo vidět, jak námi lomcuje nový záchvat smíchu. Hegbert nám vůbec nerozuměl, což bylo opravdu poněkud divné, když sám měl potomka a vůbec. Ale byla to vlastně holka. Víc o tom až později.

Zkrátka a dobře, Hegbert, jak už jsem říkal, napsal jednoho roku Vánočního anděla a rozhodl se, že ho uvede místo Dickensovy Vánoční koledy. Hra sama o sobě nebyla špatná, což první rok, kdy se hrála, všechny překvapilo. V podstatě v ní jde o příběh muže, který před několika lety přišel o ženu. Tenhle chlapík, Tom Thornton, býval opravdu zbožný, ale poté, co jeho manželka při porodu zemřela, začal ztrácet víru. Vychovává svoji malou holčičku úplně sám, ale není zrovna ten nejlepší táta. A ta malá holčička si k Vánocům přeje takovou zvláštní hudební skříňku, jejíž obrázek si vystřihla z jednoho starého katalogu. Na víčku té skříňky je vyřezaný anděl. Její táta se ten dárek dlouho snaží vypátrat, ale nikde podobnou skříňku nemůže najít. A tak nadejde Štědrý večer a on po ní pořád ještě pátrá. Chodí po obchodech a přitom potká zvláštní ženu, kterou ještě nikdy neviděl. Ta žena slíbí, že mu pomůže dárek pro dcerku najít. Nejprve však pomohou jednomu bezdomovci (mimochodem, v době, o které mluvím, se takovým lidem říkalo tuláci), pak se zastaví v sirotčinci, kde navštíví nějaké děti, a poté zajdou k jedné osamělé starší ženě, která si přála, aby na Štědrý večer nebyla sama. Právě tehdy se ta záhadná žena Toma Thorntona zeptá, co si přeje k Vánocům, a on odpoví, že by chtěl zpátky svoji manželku. Ta žena ho zavede k městské kašně a řekne mu, aby se podíval do vody, že tam najde to, co hledá. Když se Tom podívá do vody, spatří na hladině tvář své holčičky. To ho zlomí. Na místě se rozpláče. Zatímco vzlyká, ta záhadná žena uteče a Tom Thornton ji hledá, ale nikde ji nemůže najít. Nakonec se vydá na cestu domů a hlavou se mu honí četná ponaučení, kterých se mu toho večera dostalo. Vstoupí do pokoje své holčičky, a když vidí, jak spí, uvědomí si, že je pro něho vším, co mu po ženě zbylo. Začne znovu plakat, protože ví, že jí není dost dobrým otcem. Jako zázrakem je druhého dne ráno skříňka pod stromečkem a anděl, který je na ní vyřezaný, vypadá přesně jako ta žena, se kterou se seznámil předešlý večer.

Opravdu to tedy nebyla tak špatná hra. Abych řekl pravdu, kdykoliv ji lidé viděli, vždy hrozně plakali. Každý rok byla všechna představení vyprodaná a vzhledem k oblibě hry je Hegbert nakonec musel přenést z kostela do beaufortského divadla, kde bylo daleko více míst k sezení. V době, kdy jsem chodil na vyšší střední školu, se hrávala dvě představení a vždy bylo zcela vyprodáno, což samo o sobě stojí za zamyšlení, vezmeme-li v úvahu, kdo v té hře vlastně hrál.

Hegbert si totiž přál, aby v ní hrála mládež, studenti z posledních ročníků, a ne soubor divadla. Mám za to, že si myslel, že to bude pro studenty, dříve než odejdou na univerzitu a setkají se tváří v tvář se všemi těmi smilníky, o kterých pořád mluvil, dobrá zkušenost. Byl už prostě takový. Pořád nás chtěl zachraňovat před pokušením. Chtěl, abychom věděli, že Bůh nad námi bdí, i když už nejsme doma u rodičů, a že když mu budeme důvěřovat, všechno nakonec dobře dopadne. Byla to lekce, ze které jsem se časem nakonec poučil, i když mi ji nedal Hegbert.

Beaufort, jak už jsem říkal, byl docela obyčejným jižanským městem, ale měl skutečně zajímavou historii. Kdysi tu vlastnil dům pirát Černovous a jeho loď, Pomsta královny Anny, leží údajně pohřbená někde v písku nedaleko pobřeží. Nedávno jistí archeologové či oceánografové, nebo kdo to vlastně po takových věcech pátrá, říkali, že ji našli, ale nikdo si tím ještě není jistý, protože se potopila před 250 lety a člověk nemůže jen tak jako v autě sáhnout do přihrádky a zkontrolovat si registraci. Beaufort se od padesátých let hodně změnil, ale pořád to není žádná velká metropole. Beaufort byl a vždycky bude malým městem, ale když jsem dorůstal, mohl být rád, že je vůbec na mapě. Abych vám to nějak přiblížil: volební okres, který zahrnoval Beaufort, pokrýval celou východní část státu – nějakých třicet tisíc čtverečních kilometrů – a nebylo v něm ani jedno město, které by mělo víc než dvacet pět tisíc obyvatel. Dokonce i ve srovnání s takovými městy byl Beaufort považován za menší. Všechno na východ od Raleigh a na sever od Wilmingtonu, až po hranici s Virginií, spadalo do okresu, který v Kongresu zastupoval můj otec.

Jistě jste o něm už slyšeli. Worth Carter zůstává i dnes určitou legendou. Byl kongresmanem skoro třicet let a každý druhý rok bylo heslem jeho volební kampaně

„Worth Carter zastupuje...“ Voliči měli doplnit jméno města, ve kterém žili. Pamatuji si, že když jsme s matkou doprovázeli otce na cestách, abychom tak všem dali jasně najevo, že je opravdu mužem se smyslem pro rodinu, vídali jsme na náraznících aut nálepky se jmény jako Otway, Chocawinity a dokonce i Springs. V dnešní době by něco podobného nemohlo uspět, ale tenkrát to byla značně sofistikovaná reklama. Dovedu si představit, že kdyby otec něco takového zkoušel dělat dnes, lidé, kteří by byli proti němu, by do prázdných mezer určitě vpisovali nejrůznější neslušné připomínky. My jsme však něco takového nikdy neviděli. No, jednou snad ano. Jeden farmář z Duplinského správního obvodu napsal do mezery určené pro název města slovo hovno. Když to moje matka viděla, zakryla mi rukou oči a odříkala modlitbu, ve které prosila pro toho zabedněného bídáka za odpuštění. Nepoužila přesně tato slova, ale podstatu jsem pochopil.

Můj otec, pan Kongresman s velkým Ká, byl tedy velké zvíře a každý včetně starého Hegberta to věděl. Ti dva se spolu nesnášeli, a to i navzdory tomu, že otec, kdykoliv byl ve městě, chodil do kostela, kde kázal Hegbert. Upřímně řečeno tu však nebyl zase tak často. Hegbert byl přesvědčený, že smilníci jsou odsouzeni k tomu, že budou v pekle čistit latríny. Také věřil, že komunismus je „nemoc, která odsuzuje lidi k záhubě skrze neznabožství“.

I když neznabožství nebylo skutečné slovo – nemohu ho najít v žádném slovníku –, jeho věřící věděli, co tím má na mysli. Věděli také, že jeho slova byla určena především mému otci, který seděl se zavřenýma očima a předstíral, že neposlouchá. Můj otec byl členem jedné senátní komise, která dohlížela na „rudé nebezpečí“, jež údajně mělo pronikat do každičké sféry v naší zemi včetně sféry národní obrany, vysokoškolského vzdělání, a dokonce i pěstování tabáku. Musíte si uvědomit, že to bylo v období studené války. Byla to doba velkého napětí a my, lidé ze Severní Karolíny, jsme potřebovali něco, co by toto napětí snížilo a převedlo do osobnější roviny. Můj otec se důsledně pídil po faktech, která pro lidi, jako byl Hegbert, neměla žádný význam.

Později, když se otec vrátil z bohoslužby domů, řekl obvykle něco jako: „Velebný pán Sullivan byl dnes ve vzácné formě. Doufám, že ti neušla ta část z Písma, kde Ježíš mluví o chudých...“

Jo, jasně, tati...

Můj otec se snažil zmírnit situaci, kdykoliv to bylo možné. Myslím, že právě proto zůstal v Kongresu tak dlouho. Dokázal líbat ta nejošklivější mimina, jaká se kdy narodila, a přesto přitom vždy říct něco hezkého. „Je to takový něžný činaný chlapeček,“ říkal, když dítě mělo obrovskou hlavu, nebo „Vsadím se, že je to ta nejsladší holčička na světě,“ když dítě mělo přes celý obličej mateřskou skvrnu. Jednou přišla dáma s dítětem na vozíčku. Můj otec na chlapce pohlédl a řekl: „Vsadím se s tebou deset ku jedné, že jsi ten nejchytřejší kluk ve třídě.“ A taky že byl! Jo, můj otec byl v tomhle kabrňák. Dovedl to sfouknout i s těmi nejlepšími. Jasná věc. A nebyl to zase tak špatný člověk. To opravdu ne, zvlášť když se vezme v úvahu, že mě nebil ani nic podobného.

Když jsem ale vyrůstal, nebyl při tom. Nerad to říkám, protože v dnešní době lidé tvrdí podobné věci, i když jejich rodič byl při tom, a omlouvají tím svoje chování. Můj táta – ...mě neměl rád. Proto se ze mě stal striptér a proto jsem účinkoval v zábavné šou Jerryho Springra... Já sám toho nevyužívám k tomu, abych se mohl vymlouvat, že jsem se proto stal takovým, jakým jsem. Jen konstatuji skutečnost. Můj otec byl pryč devět měsíců v roce. Žil mimo domov ve Washingtonu, D.C., téměř pět set kilometrů od své rodiny. Moje matka s ním neodjela. Zůstala doma, protože oba moji rodiče chtěli, abych vyrůstal „stejně jako oni“.

Samozřejmě že děda chodil s tátou na lov a na ryby, naučil ho hrát baseball, chodil na oslavy jeho narozenin a dělal všechny ty drobné věci, které, když člověk vyrůstá, znamenají docela hodně. Můj otec byl pro mě ale cizinec, někdo, koho jsem sotva znal. Prvních pět let života jsem si myslel, že všichni tátové žijí někde jinde. Teprve až když se mě Erik hunter, můj nejlepší kamarád ze školky, zeptal, kdo je ten pán, co se minulý večer objevil u nás doma, jsem si uvědomil, že něco není zcela v pořádku.

„To je můj táta,“ řekl jsem pyšně.

„Aha,“ řekl Erik a nepřestával se přehrabovat v mém kufříku na svačinu, kde hledal čokoládovou tyčinku Milky Way, „nevěděl jsem, že máš tátu.“

Tak to mě tedy opravdu ohromilo.

Vyrůstal jsem proto pod dohledem matky. Byla to milá, něžná žena, prostě a jednoduše máma, o které většina lidí sní. Nebyla však – a ani nemohla být – mužem, který by mi byl v životě vzorem, a právě tato skutečnost, spolu s mým narůstajícím rozčarováním z otce, způsobila, že se ze mě už ve velmi raném věku stal jakýsi rebel. Nebyl jsem špatný, to ne. Spolu s kamarády jsme se někdy večer vytratili z domu a tu a tam jsme někomu pomazali okénka auta mýdlem nebo jsme třeba pojídali buráky na hřbitově za kostelem. V padesátých letech to však bylo něco, nad čím někteří rodiče kroutili hlavou a šeptali svým dětem: „Nechceš přece být jako ten Carterův kluk. Ten skončí co nevidět za mřížemi.“

Já a špatný kluk. Kvůli tomu, že jsem baštil vařené buráky na hřbitově. Považte.

Buď jak buď, můj otec a Hegbert se neměli v lásce. A nebylo to jen kvůli politice. Ne. Zdá se, že se znali už z dřívějška. Hegbert byl asi o dvacet let starší než táta av době, kdy ještě nebyl duchovním, pracoval pro tátova otce. Můj děda – přestože s mým tátou trávil spoustu času – byl skutečný padouch hodný toho jména. Byl to mimochodem on, kdo nahromadil rodinný majetek, ale nechci, abyste si ho představovali jako nějakého dříče, který pilně pracoval a sledoval, jak jeho firma roste a pozvolna vzkvétá. Můj děda byl mnohem mazanější. K penězům přišel zcela snadno. Začal jako pašerák a během prohibice vydělal majlant na dovozu rumu z Kuby. Potom začal skupovat půdu a najímat si pachtýře, kteří mu na ní pracovali a odevzdávali mu devadesát procent z toho, co vydělali na úrodě tabáku. Pak jim za směšné úrokové sazby půjčoval peníze, kdykoliv je potřebovali. Samozřejmě že nikdy neměl v úmyslu od nich ty peníze vybírat. Místo toho jim pro nezaplacený dluh zabavoval veškerou půdu či vybavení, které vlastnili, a ve chvíli, kterou nazýval „okamžikem osvícení“, zbudoval banku, kterou nazýval Carterovy bankovní služby a úvěry. Jediná druhá banka v okruhu dvou správních obvodů záhadně vyhořela as příchodem hospodářské krize už nikdy znovu neotevřela. Přestože každý dobře věděl, jak k tomu došlo, nikdo ze strachu před pomstou neřekl ani slovo. A byl to strach zcela oprávněný. Banka nebyla jedinou budovou, která záhadně vyhořela.

Dědovy úrokové sazby byly neuvěřitelně vysoké. Postupně začínal vlastnit stále více půdy a nemovitostí a jeho majetek rostl úměrně s tím, jak lidé nebyli s to splácet svoje půjčky. Když krize dosáhla vrcholu, zabavil pro nezaplacené dluhy desítky živností po celém správním obvodu. Původní majitele však nepropustil. Pracovali teď pro něho za plat a děda jim mohl platit jen tolik, aby vyžili, protože jinou možnost práce neměli. Řekl jim, že až se hospodářská situace zlepší, prodá jim jejich živnosti zpátky. A lidé mu vždy uvěřili.

Svoje sliby však ani jednou nedodržel. Nakonec ovládal velkou část hospodářské výroby v obvodu a všemožným způsobem, jaký si jen lze představit, podváděl a zneužíval svého slova.

Rád bych vám pověděl, že nakonec zemřel hroznou smrtí, ale nic takového se nestalo. Zemřel ve vysokém věku v náručí své milenky, na své vlastní jachtě kdesi u Kajmanských ostrovů. Přežil obě svoje manželky i svého jediného syna. Hezký konec pro takového padoucha, že? Jak jsem měl tu čest poznat, život nikdy není spravedlivý. Pokud nás ve škole něco učí, měli by nás učit právě tohle. Ale abych se vrátil ke svému příběhu... Když si Hegbert uvědomil, jaký vskutku povedený pacholek děda je, přestal pro něho pracovat a dal se na duchovní dráhu. Pak se vrátil do Beaufortu a začal kázat v kostele, do kterého jsme chodili. Několik prvních let strávil vybrušováním svého kázání, ve kterém každý měsíc dštil oheň a síru na zlo páchané chamtivci, takže mu sotva zbýval čas na něco jiného. Když se konečně oženil, bylo mu už čtyřicet tři let, a když se mu narodila dcera, Jamie Sullivanová, bylo mu pětapadesát. Jeho žena, drobná éterická bytost o dvacet let mladší než on, prodělala šest potratů, než přišla na svět Jamie. Nakonec zemřela při porodu a udělala tak z Hegberta vdovce, který musel svou dcerku vychovávat sám.

To objasňuje, odkud vzal námět hry, kterou napsal. Lidé ten příběh znali dříve, než se hra poprvé hrála.

Byl to jeden z těch příběhů, které mezi nimi kolovaly, kdykoliv Hegbert měl někoho pokřtít nebo přijít někomu na pohřeb. Každý ho znal a myslím, že právě proto bylo pokaždé tolik lidí naměkko, když vánoční hru zhlédli. Věděli, že její děj vychází z něčeho, co se opravdu stalo. Tím pro ně nabývala zcela zvláštního významu.

Jamie Sullivanová studovala stejně jako já v posledním ročníku střední školy. Byla už vybraná, že bude hrát anděla. Nikdo jiný vlastně ani neměl šanci, a právě proto měla být ta hra letos tak zvláštní. Měla to být velká událost, možná dosud ta největší událost vůbec – alespoň podle názoru slečny Garberové, která nás měla na drama. Když jsem se s ní ve třídě poprvé setkal, celá už zářila radostí nad možnostmi, které se nám otvíraly.

Abych řekl pravdu, neměl jsem vůbec v plánu chodit toho roku na drama. Opravdu ne. Ale ze dvou volitelných předmětů jsem si mohl vybrat buď drama, nebo chemii.

A já si myslel, že drama bude lehárko, zvláště ve srovnání s tou chemií. Žádná písemná zadání, žádné testy, žádné tabulky a biflování protonů, neutronů, sloučenin prvků a jejich vzorců... Co lepšího by si středoškolák v posledním ročníku studia mohl zvolit? Zdálo se to být naprosto jasné, i když jsem se na drama zapsal, měl jsem za to, že se skoro ve všech hodinách hezky prospím, což – vezmeme-li v úvahu moje noční pojídání buráků – bylo pro mě v té době dosti důležité.

Hned první den jsem na hodinu dramatu přišel jako jeden z posledních. Vstoupil jsem do třídy jen pár vteřin před zvoněním a sedl jsem si dozadu. Slečna Garberová k nám byla obrácená zády a pilně psala na tabuli velkým spojovaným písmem svoje jméno, jako kdybychom nevěděli, jak se jmenuje. Každý ji znal – nebylo možné ji neznat. Byla vysoká, měřila skoro metr devadesát a měla ohnivě rudé vlasy a bledou pleť, na které byly patrné pihy, i když jí už bylo hodně přes čtyřicet. Měla také značnou nadváhu – řekl bych bez nadsázky, že vážila tak sto dvacet kilo – a s oblibou nosila něco květovaného. Na nose jí seděly tlusté tmavé brýle s obroučkami z rohoviny. Každého zdravila svým „Ahóóóój,“ přičemž hodně protahovala poslední slabiku. Slečna Garberová byla bezpochyby unikát. A byla svobodná, což celou věc ještě zhoršovalo. Nic naplat, každý chlap musel bez ohledu na to, jak byl starý, takovou děvu litovat.

Table of Contents

Prolog

1