Erich Maria Remarque 

CESTA ZPÁTKY 

IKAR 

Erich Maria Remarque

DER WEG ZURÜCK

Copyright © 1931 by New York University, successor-in-interest to the literary rights of the Estate of the Late Paulette Goddard Remarque

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2011, 2023  by Ivana Parkmanová

 Jacket design © by Tom Kluepfel

 Jacket photo by Shutterstock

ISBN  978-80-249-4997-0

ÚVOD 

Zbytek druhé čety leží v rozstříleném zákopu za frontou a tluče špačky. 

„To jsou nějaký divný granáty –,“ probere se najednou Jupp. 

„Jak to?“ zeptá se Ferdinand Kosole a trochu se nadzvedne. „Tak poslouchej!“ 

Kosole přiloží dlaň k uchu. I my zpozorníme a nasloucháme do noci. Ale není slyšet nic než temné dunění dělové palby a vysoký svist granátů. Zprava se k tomu navíc přidává štěkot kulometů a sem tam nějaký výkřik. Ale to přece známe už celá léta, kvůli tomu nemá cenu se nějak vzrušovat. 

Ferdinand se na Juppa pochybovačně zadívá. 

„Teď to zrovna přestalo,“ podotkne Jupp rozpačitě. 

Ferdinand si ho znovu pátravě změří. Protože však Jupp je v klidu, odvrací se od něho a jenom zabručí: „Nejspíš ti kručí v břiše, to jsou ty tvoje divný granáty. Měl by sis radši dát dvacet.“ Přitom si sám nahrne hlínu a vytvoří si z ní podhlavník. Pak se opatrně natáhne tak, aby mu nohy nesklouzly do vody. „Bože, a to mám doma ženu a manželskou postel,“ mumlá už se zavřenýma očima. 

„Však on už se do ní někdo najde,“ popíchne ho ze svého kouta Jupp. 

Kosole otevře jedno oko a ostře se na něho podívá. Vypadá, jako by chtěl znovu vstát, ale pak si to rozmyslí a zavrčí: „To bych mu neradil, ty rýnská sůvo.“ A vzápětí nato už je v limbu. 

Jupp na mě mává, abych šel k němu. Překračuji nohy Adolfa Bethkeho a posadím se vedle něho. Vrhne na chrápajícího Ferdinanda ostražitý pohled a hořce poznamená: „Nemá ani páru o vzdělání, to ti povídám.“ 

Jupp před válkou pracoval jako zapisovatel u nějakého advokáta v Kolíně nad Rýnem. Ačkoliv je už tři roky na vojně, zachoval si vnímavou duši a zakládá si na tom, aby byl tady venku považován za vzdělaného člověka. Co to obnáší, vlastně sám neví; ale ze všeho, co kdy slyšel, mu zrovna slovo „vzdělání“ utkvělo v paměti a chytá se ho jako záchranného pásu v moři, aby neutonul. Ostatně každý z nás má tady něco takového, jeden ženu, druhý obchod, jiný své boty, Valentin Laher kořalku a Tjaden touhu nažrat se ještě jednou fazolemi nakyselo se špekem. 

Ferdinanda naopak slovo vzdělání jako takové popouzí. Vyvolává v něm představu škrobeného límce, a to mu stačí. Dokonce i teď ho ťalo do živého. Napůl ve spánku vyštěkne: „Ty kryso kancelářská.“ 

Jupp rezignovaně zakroutí hlavou. Chvíli mlčíme a sedíme namačkáni k sobě, abychom se zahřáli. Noc je vlhká a studená, břichatá mračna táhnou po obloze a co chvíli se vylijí. To pak popadneme stanové dílce, na nichž dřepíme, a hodíme si je přes hlavu. Krčíme se pod nimi, dokud přeháňka nepomine. 

Na obzoru kmitají záblesky děl. Jako stříbřité pestrobarevné květy stoupají k noční obloze světelné rakety. V mlhavém oparu nad troskami vzdáleného statku visí velký rudý měsíc. 

„Myslíš, že půjdeme domů?“ šeptá Jupp. 

Krčím rameny. „Vypadá to, že jo –“ 

Juppovi se vzrušením zrychluje dech: „Teplá světnice a pohovka a večer si moct někam vyrazit – člověče, dovedeš si něco takového vůbec ještě představit?“ 

„Když jsem byl naposled na dovolené a chtěl si obléknout civilní hadry, bylo mi všechno moc malé; musel bych si koupit nové věci,“ prohodím zamyšleně. Jak zvláštně to tady všechno zní: normální oblečení, pohovka, volné večery; podivné myšlenky se derou napovrch – tak jako černá káva, když chutná po plechu a rezu ešusu a člověk ji ještě horkou s dávením zase vyzvrací. 

Jupp se zasněně šťourá v nose. „Člověče, výkladní skříně – kavárny – a ženský –“ 

„Brzdi, hochu, nejdřív se musíme tady z toho srabu dostat,“ přeruším ho a dýchám si na zkřehlé ruce. 

„Máš pravdu.“ Jupp si přetáhne stanový dílec přes hubená, křivá ramena. „Co budeš dělat ty, až odsud vypadneš?“ 

Zasměji se. „Já? Asi se vrátím znovu do školy. Já a Willy a Albert, a dokonce i támhle Ludwig.“ Ukážu dozadu, kde před rozstříleným krytem leží kdosi zakrytý dvěma plášti. 

„Zatraceně! To přece nemyslíš vážně?“ zhrozí se Jupp. 

„Ještě nevím. Ale nejspíš budeme muset,“ odpovím a v duchu zuřím, sám nechápu proč. 

Kabát se zavlní. Vynoří se z pod něj bledá, úzká tvář a tiše sténá. Můj spolužák, poručík Ludwig Breyer, velitel naší čety, má už pár týdnů krvavý průjem, je to nesporně úplavice, ale on nechce zpátky do nemocnice. Chce mermomocí zůstat tady s námi, protože my všichni už netrpělivě čekáme, až bude mír, a pak ho budeme moci vzít s sebou. Špitály jsou přeplněné, nikdo se tam o pacienty moc nestará, a když se někdo jednou octne na lazaretním lůžku, má hned o krůček blíž k smrti. Kolem dokola chcípají lidi, je to nakažlivé, když je člověk sám mezi nimi, a než se naděje, veze se taky. Max Weil, náš saniťák, obstaral Ludwigovi něco jako tekutou sádru, tu tedy teď požírá, aby si vycementoval střeva a vnitřnosti se měly čeho zachytit. Přesto spouští zhruba dvacetkrát až třicetkrát za den kalhoty. 

I teď musí znovu do ústraní. Pomáhám mu dobelhat se za roh. Tam jde do dřepu. 

Jupp na mě kývá. „Slyšíš to? Už je to tu zase!“ 

„Copak?“ 

„Ty divný granáty.“ 

Kosole se probouzí a zívá. Pak se zvedne, významně se podívá na svou mohutnou pěst, zašilhá po Juppovi a utrousí: „Chlape, jestli si z nás zase utahuješ, tak brzy pošleš domů svoje kosti v chlebníku.“ 

Nasloucháme. Syčení a hvízdání neviditelných granátů nad námi je přerušováno zvláštním, táhlým chraplavým zvukem, který je tak neobvyklý a nový, až mi naskakuje husí kůže. 

„Plynové granáty!“ volá Willy Homeyer a vyskočí ze země. 

Najednou jsme všichni na nohou a napjatě posloucháme. 

Heinrich Weßling ukazuje do vzduchu. „Támhle, podívejte! Divoké husy!“ 

Na pozadí šedivých mračen se táhne temný pruh ve tvaru ženského klínu, jehož špice směřuje přímo k měsíci a vzápětí nato protne rudý kotouč, na němž se zřetelně rýsuje černý stín mnoha křídel. Krákoravý křik divokého hejna se krátce nato ztrácí v dáli. 

„Těm se to letí,“ zabručí Willy, „sakra, kdyby tak člověk mohl vzít taky roha! Dvě křídla a tradá odsud!“ 

Heinrich se dívá za husami. „To už je tedy zima přede dveřmi,“ prohodí. Je sedlák a takovým věcem rozumí. 

Zesláblý Ludwig Breyer se těžce a smutně opírá o pažení a šeptá: „To je poprvé, co je vidím.“ 

Nejvíc ale ožije Kosole. Zajímá ho, jak je to s tou zimou, a pak na Weßlingovi vyzvídá, jestli jsou divoké husy taky tak veliké jako vykrmené domácí. 

„Přibližně,“ odpoví Heinrich. 

„Hrom do toho!“ Ferdinandovi se rozčilením třese brada. „Takže si to tady brázdí vzduchem patnáct nebo dvacet bezvadných pečínek!“ 

Šum křídel se vrací, tentokrát je hejno hodně nízko, znovu na nás útočí ze vzduchu ten drsný hrdelní zvuk jako jestřáb, jenž klove do hlavy, pleskot křídel se mísí s táhlým vytím a nárazy bičující vichřice, a před našima očima se rýsuje lákavý obraz svobody a života. 

Práskne výstřel. Kosole pomalu sklání pušku a pátravě se dívá po obloze. Zamířil rovnou doprostřed hejna. Vedle něho stojí Tjaden, připravený jako lovecký pes okamžitě vyrazit, jakmile pták padne. Ale hejno letí v sevřeném tvaru dál. 

„Škoda,“ podotkne Adolf Bethke, „tohle mohla být první rozumná rána v celé té všivé válce.“ 

Kosole zklamaně odhodí pušku. „Teď tak mít brokovnici.“ Je naprosto zdrcený a ve své fantazii spřádá, co všechno by se dalo podniknout, kdyby člověk měl pořádnou zbraň. Bezděky začne přežvykovat naprázdno. 

„Jen si poruč!“ provokuje Jupp, který ho pozoruje, „husí pečínku s jablečným pyré a opečenýma bramborama, co?“ 

Ferdinand ho zpraží jedovatým pohledem. „Drž hubu, ty pisálku!“ 

„Měl ses dát k letcům,“ zubí se Jupp, „to bys je moh chytat do sítě.“ 

„Jdi do prdele!“ zavrčí Kosole na znamení, že končí rozhovor, a praští sebou zase na zem. Spát je opravdu nejrozumnější. Déšť sílí. Sesedáme se zády k sobě a přetáhneme si stanové dílce přes hlavu. Jak temné hroudy dřepíme v zákopu. Hlína, uniformy a pod tím vším špetka života. 

Probudí mě ostrý šepot: „Vpřed – vpřed!“ 

„Co se děje?“ ptám se rozespale. 

„Máme jít dopředu,“ remcá Ferdinand a sbírá si své věci. 

„Vždyť jsme zrovna odtamtud přišli?“ namítnu udiveně. 

„Taková pitomost,“ slyším nadávat Weßlinga, „válka je přece už u konce.“ 

„Tak, poklusem vpřed!“ Je to sám Heel, velitel naší roty, kdo nás popohání. Netrpělivě běží zákopem. Ludwig Breyer už je taky na nohou. „Nic naplat, musíme ven,“ vzdychne odevzdaně a popadne pár ručních granátů. 

Adolf Bethke se na něho dívá. „Ty bys tu měl zůstat, Ludwigu. Stou svou úplavicí přece nemůžeš –“ 

Breyer zavrtí hlavou. 

Opasky praskají, pušky cvakají a ze země opět stoupá sinalý pach smrti. Doufali jsme, že jsme mu jednou provždy unikli, neboť před námi nedávno jako světlice vzlétla myšlenka míru, a i když jsme tomu pořád ještě docela nevěřili a nechápali to, už jen samotná naděje nás stačila během těch několika minut, co ta zpráva prolétla našimi řadami, změnit víc než dvacet měsíců předtím. Roky války se do té doby kupily jeden na druhý, jeden rok beznaděje splýval s druhým, a když člověk začal počítat, divil se tomu, že je tady už tak dlouho, skoro stejně jako tomu, že je tady teprve tak dlouho. Od té doby ale, co se rozneslo, že mír může nastat každým dnem, má každá hodina tisícinásobnou váhu a každá minuta v palbě nám připadá těžší a delší než celý čas předtím. 

Vítr skučí ve zbytcích pažení a mračna táhnou kvapně přes měsíc. Světlo a stín se v jednom kuse střídají. Jdeme těsně za sebou, skupinka stínů, ubohá, zubožená druhá četa, zdecimovaná na několik mužů, která má do síly a početního stavu normální čety hodně daleko, ale tenhle zbytek tvoří ostřílené a zkušené jádro. Máme mezi sebou dokonce ještě tři staré mazáky z roku čtrnáctého: Bethkeho, Weßlinga a Kosoleho, kteří všechno znají a často vyprávějí o prvních měsících pohyblivé války bez zákopů, jako za dob starých Germánů. 

Každý si v zákopu hledá své útočiště, svoje doupě. Celkem se nic neděje. Světlice, kulomety, krysy. Willy jednu z nich vyhazuje virtuózním kopancem do výšky a ve vzduchu ji ostřím lopaty dělí vejpůl. 

Ojediněle padají rány. Z pravé strany se ozývají vzdálené exploze ručních granátů. 

„Doufejme, že to sem nepřijde,“ povzdechne si Heinrich. 

„Teď ještě tak jednu chytit –“ kroutí hlavou Willy. 

„Kdo má smůlu, zláme si prst, když se šťourá v nose,“ bručí Valentin. 

Ludwig leží na stanovém dílci. Opravdu měl radši zůstat vzadu. Max Weil mu podává tabletky. Valentin mu domlouvá, aby se napil kořalky. Artur Ledderhose se nás pokouší rozptýlit vyprávěním košilatých vtípků. Nikdo ho však neposlouchá. Ležíme mlčky. Čas plyne. 

Najednou sebou trhnu a zvedám hlavu. Vidím, že i Adolf je ve střehu. Rovněž Tjaden ožije. Dlouholetý instinkt nás varuje; nikdo z nás sice ještě neví, před čím, ale určitě se děje něco zvláštního. Opatrně vykukujeme a posloucháme, oči přivřené v úzkou štěrbinu, abychom pronikli přítmím. Všichni jsou vzhůru, smysly napjaté do krajnosti, svaly připravené čelit tomu neznámému, co přichází a může znamenat jen nebezpečí. Tlumeně haraší ruční granáty, s nimiž se Willy, náš nejlepší vrhač, plíží kupředu. My ostatní ležíme, schoulení k zemi jako kočky. Vedle mne se objeví Ludwig Breyer. V jeho napjatých rysech není po nemoci najednou ani stopy. Má stejně chladnou, vražednou tvář jako my všichni tady, masku zákopů. Šílené napětí ji zmrazilo, tak silný je vjem, který nám tlumočí podvědomí dávno předtím, než jej stačily rozpoznat naše smysly. 

Mlha se valí a houstne. A najednou si uvědomím, co nás všechny zaklelo do tohoto stavu nejvyšší pohotovosti: bylo to ticho, jež náhle nastalo. Nic víc. Jenom naprosté ticho. 

Žádný kulomet, žádný výstřel, žádný dopad; žádné hvízdání granátů, nic, vůbec nic, žádná rána, žádný výkřik. Je prostě ticho, úplné ticho. 

Díváme se jeden na druhého a nemůžeme to pochopit. Od té doby, co jsme ve válce, zažíváme takové ticho poprvé. Znepokojeně větříme, abychom zjistili, co to může znamenat. Plíží se k nám plyn? Ale vítr nevane správným směrem, odehnal by jej. Blíží se útok? To předčasné ticho by ho přece prozradilo. Co se to jenom děje? Granát v mé ruce je kluzký, tak se potím vzrušením. Mám pocit, že mi každou chvíli rupnou nervy. Pět minut. Deset minut. „Už je to čtvrt hodiny!“ volá Valentin Laher. Jeho hlas zní v mlze dutě, jako ze záhrobí. Ale ještě pořád se nic neděje, žádný útok, žádné houstnoucí, poskakující stíny... 

Pěsti se uvolňují a zase svírají, ještě pevněji. Už to nelze vydržet! Jsme na hluk fronty tak zvyklí, že teď, kdy na nás přestal náhle doléhat, máme pocit, že musíme prasknout, vyletět do vzduchu jako balony. 

„Člověče, podrž se, on snad opravdu nastal mír,“ pronese do ticha Willy a jeho slova zapůsobí, jako když vybuchne puma. 

Naše strnulé obličeje se uvolňují, pohyby jsou najednou mátožné a nejisté. Mír? Díváme se nevěřícně jeden na druhého. Mír? Granát mi padá z ruky. Mír? Ludwig zase pomalu uléhá na svůj stanový dílec. Mír? Adolf se tváří, jako kdyby se měl v příští vteřině zhroutit. Mír? Heinrich stojí nehnutě jako strom, ale když se po chvilce vzpamatuje, vypadá, jako by se chtěl rovnou vydat na cestu a nezastavit se až doma. 

Najednou však, aniž jsme to v tom víru vzrušení zpozorovali, je ticho u konce, znovu temně zaduní krupobití děl a jako klování datlů se v dálce ozývá palba nějakého kulometu. Uklidňujeme se a jsme skoro rádi, že znovu slyšíme povědomé zvuky smrti. 

Po celý den panuje klid. V noci musíme zase kus nazpátek, jako už tak často. Ti naproti se však nespokojí s tím, že by prostě postoupili, ale napadají nás. Zčistajasna přichází z druhé strany těžká palba. Za námi běsní a soumrakem víří rudé fontány. Na našem úseku je zatím ještě klid. Willy a Tjaden kdesi objeví masovou konzervu a hned se do ní pouští. Ostatní leží a vyčkávají. Dlouhá řada měsíců je vyčerpala a jsou skoro lhostejní, dokud se nemusí bránit. 

Velitel roty se proplížil do našeho kráteru. „Máte všechno?“ snaží se překřičet lomoz. „Málo munice!“ volá Bethke. Heel krčí rameny a podává Adolfovi cigaretu. Bethke si ji vezme a ani se neohlédne. „Musíte se obejít i bez ní!“ zařve Heel a skáče do sousedního kráteru. Velitel ví, že to půjde. Každý z těch starých mazáků by mohl být velitelem roty stejně jako on. 

Stmívá se. Palba se přenáší i na nás. Ochrany máme málo. Rukama i lopatami hloubíme do stěny kráteru díry pro hlavy. Ležíme pevně přitisknutí k sobě: Albert Troßke a Adolf Bethke vedle mne. Dvacet metrů od nás to bouchlo. Už když ta potvora hvízdala ve vzduchu, otevřeli jsme pusy dokořán, abychom si chránili bubínky, ale stejně jsme napůl ohluchli. Hlína a bláto nám stříká do očí a ten zatracený kouř z prachu a síry nás škrábe v krku. Déšť střepin se rozprskne. Jednoho z nás to určitě vzalo, protože k nám do jámy dopadá se žhavým kusem granátu utržená ruka, zrovna vedle Adolfovy hlavy. 

Heel skáče do našeho trychtýře. Při záblesku exploze vidíme, že jeho tvář pod přilbou je vzteky bílá jako stěna. „Přímý zásah,“ sípe, sotva popadá dech. „Brandt to chytil – všechno je v tahu.“ 

A zase to bouchá, hučí, řve, kolem dokola stříká bláto a železo, vzduch hřímá, půda duní. Pak se zvedá opona dýmu, couvá, a ze země se hrabou postavy, spálené, černé, ruční granáty v hrsti, připravené ke skoku. „Pomalu zpět!“ řve Heel. 

Těžiště útoku je vlevo od nás. Bojuje se o kráter, o jeden z našich opěrných bodů. Kulomet štěká. Srší blesky ručních granátů. Najednou kulomet zmlkne. Porucha. V mžiku se ti naproti pokoušejí o obchvat. Je otázkou několika minut, než budou naši zcela odříznutí. Heel to vidí. „Sakra,“ mohutným skokem se přenese přes pažení, „vpřed!“ Munice letí obloukem za ním. Willy, Adolf i Heel už zalehli a vrhají granáty. Heel zase vyskakuje, je úplně šílený v takových chvílích, hotový ďábel. Ale kousek se podařil. Chlapci v jámě chytají druhý dech, kulomet zase štěká na plné pecky, spojení je obnoveno a my všichni jako jeden muž upalujeme zpátky, abychom byli co nejdřív za betonovou traverzou. Šlo to tak rychle, že Američané ani nezmerčili, že náš kráter je vyklizený. Stále ještě metají blesky zásahů do opuštěné jámy. 

Boj pomalu utichá. Bojím se o Ludwiga. Ale je tady. Pak se ke mně plíží Bethke. „Weßling?“ 

„Co je s Weßlingem?“ – „Kde je Heinrich?“ Volání najednou strmí z temného dunění dalekonosných děl. „Weßling – Weßling –“ 

Náhle se objeví Heel, jako by ze země vyrostl. „Co je?“ 

„Weßling chybí.“ 

Tjaden ležel vedle něho, když začal ústup, potom ho však ztratil z očí. „Kde?“ ptá se Kosole. Tjaden ukazuje dopředu. „Sakra.“ Ferdinand se dívá na Adolfa. Adolf na Ferdinanda. Oba vědí, že tohle byl zřejmě náš poslední boj. Neváhají ani na okamžik. „To je jedno,“ vrčí Bethke. 

„Šup, jedem!“ funí Kosole. Oba mizí v temnotě. Heel vyskakuje z krytu za nimi. 

Ludwig připravuje všechno k okamžitému výpadu pro případ, že by ti tři byli napadeni. Zatím je ticho. Najednou se však zablýsknou exploze ručních granátů. Do toho práskají rány z revolveru. V mžiku vyskakujeme z krytu. Ludwig jako první – ale vtom už vidíme zpocené tváře Adolfa a Ferdinanda, kteří za sebou někoho vlečou ve stanovém dílci. 

„Heel?“ sténá Weßling. „Heel?“ 

Heel drží v šachu Američany. On to také byl, kdo střílel; hned nato je zpátky u nás. „Celá banda v kráteru vyřízena,“ křičí, „a ještě dva revolverem.“ Pak se upřeně zadívá na Heinricha. „No, jak je?“ 

Weßling neodpovídá. Břicho má roztržené a vypadá jako řeznický krám. Není vidět, jak hluboko rána sahá. Obvazujeme ji, jak můžeme. Heinrich prosí o vodu, ale žádnou nedostane. Ranění s průstřelem břicha nesmějí pít. Pak požaduje přikrývku. Je mu zima, ztratil hodně krve. 

Spojka přináší rozkaz ustoupit ještě dál. Heinricha bereme s sebou ve stanovém dílci, jehož otvory jsme prostrčili pušku, abychom ho měli za co vzít, než najdeme nosítka. Opatrně, husím pochodem tápeme do tmy. Pomalu začíná svítat. V křovinách se válí stříbřitá mlha. Opouštíme bojové pásmo. Když už si myslíme, že máme všechno za sebou, něco tiše hvízdne. Ludwig Breyer si mlčky vykasá rukáv. Dostal ránu do paže. Weil ho obvazuje. 

Jdeme zpátky. Zpátky. 

Vzduch je lahodný jako víno. Ale není listopad, je březen. Nebe je bleděmodré a jasné. V loužích na cestě se zrcadlí slunce. Jdeme alejí topolů. Stromy stojí po obou stranách silnice, vysoké a skoro bez úhony, jen tu a tam některý z nich chybí. Tahle krajina se dříve nacházela v týlu, není tak zpustošena jako ty lány vpředu, které jsme den po dni, metr za metrem museli zdolávat. Slunce pálí do stanového plátna, a jak tak postupujeme žlutou alejí, snášejí se na ně klouzavým letem neustále listy; některé padají na Weßlinga. 

V polní nemocnici je plno. Mnoho raněných už musí ležet přede dveřmi. Necháváme Heinricha také zatím venku. 

Skupina pacientů s prostřelenými pažemi, už obvázaní, se řadí k odchodu. Lazaret rozpouštějí. Lékař chvatně obchází a vyšetřuje nové raněné. Jednoho muže, kterému se pod vyvráceným kolenem bezmocně houpe noha, dává ihned odnést dovnitř. Heinricha jenom obváže a nechává ho ležet venku. 

Heinrich se probírá z mrákot a dívá se za lékařem. „Proč jde pryč?“ ptá se. 

„Však on zase přijde,“ uklidňuji ho. 

„Ale já přece musím dovnitř, vždyť mě budou operovat.“ Je najednou příšerně rozčilený a osahává si obvaz. „Tohle se musí hned sešít.“ 

Snažíme se ho uchlácholit. Je úplně zelený a strachy se potí. „Adolfe, utíkej za ním, ať se hned vrátí.“ 

Bethke okamžik váhá. Ale nedokáže odolat kamarádově prosbě, ačkoliv ví, že to je marné. Vidím ho, jak mluví s lékařem. Weßling ho sleduje, jak jen může, málem si vykroutí krk, jak se snaží otočit hlavu. 

Adolf se vrací obloukem, aby ho Heinrich neviděl, potřásá hlavou, ukazuje prstem: jedna, a neslyšně šeptá: jed-nu ho-dinu. 

Všichni rázem nasadíme optimistický výraz. Jenže kdo dokáže oklamat umírajícího sedláka! Když mu ale Adolf říká, že ho budou operovat později, až nabere trochu sil, je mu všechno jasné. Chvíli mlčí, pak tiše zasípe: „Jo, vy si tady stojíte a jste v pořádku – vrátíte se domů – a já – čtyři roky a teď tohle – čtyři roky – a pak –“ 

„Dostaneš se do špitálu, uvidíš, Heinrichu,“ utěšuje ho Adolf. 

Weßling se odvrátí: „Nechte mě být.“ 

Od toho okamžiku už toho mnoho nenamluví. Ani netrvá na tom, aby ho odnesli dovnitř, chce zůstat venku. Špitál leží na mírném svahu. Alej, kterou jsme přišli, je odsud vidět téměř celá. Hraje všemi barvami. Krajina před námi leží tiše a měkce a jakoby navždy v bezpečí, jsou vidět i pole, malé, hnědé, zorané lány, které se táhnou až k nemocnici. Když vítr odvane pach krve a hnisu, vznáší se ve vzduchu trpká vůně zeminy. Obzor v dálce se klene modře, všechno je nadmíru pokojné, neboť vyhlídka odsud není směrem k frontě. Ta odsud leží napravo. 

Heinrich mlčí. Přehlíží krajinu před sebou zkoumavým pohledem. Oči se mu rozjasní. Je sedlák a rozumí si s ní lépe a jinak než my. Ví, že musí odejít a nezbývá mu už příliš času. Proto nechce zmeškat ani minutu a nespouští ze scenérie před sebou zrak. Je každým okamžikem bledší. Konečně pohne rukou a zašeptá: „Ernste...“ 

Nakloním se k němu. „Vyndej mi věci z kapes,“ požádá. 

„To má ještě čas, Heinrichu...“ 

„Ne, ne. Dělej!“ 

Kladu věci před něho. Náprsní tašku z ošoupaného kalika, nůž, hodinky, peníze – něčemu takovému se člověk časem naučil. V peněžence, hned navrchu, leží obrázek jeho ženy. 

„Ukaž!“ vydechne. 

Beru fotografii do ruky a držím ji tak, aby se na ni mohl dívat. Je to upřímná, snědá tvář. Heinrich si obrázek tiše prohlíží. Po chvíli zamumlá: „Tak je tedy po všem.“ Rty se mu roztřesou a odvrací hlavu. 

„Vem to s sebou,“ ozve se posléze znovu. Nevím, co má na mysli, ale nechci se dlouho vyptávat, a tak strčím fotku do kapsy. „Tohle jí zanes...,“ pohlédne na ostatní věci. Přikývnu. „A řekni jí...,“ dívá se na mě zvláštním, dlouhým pohledem, něco zamumlá, zavrtí hlavou a sténá. Křečovitě se snažím ještě něco pochytit, ale Heinrich už jen chroptí, jeho tělo se napne, dýchá mělce a pomalu, přerývaně, zajíkavě – a pak naposled zhluboka vydechne a obrátí oči v sloup – ukáže se bělmo a Weßling je mrtev. 

Příští ráno ležíme naposled vpředu. Jen tu a tam se ozve střelba. Válka je u konce. Za hodinu se máme stáhnout. A už nikdy se sem nevrátíme. Až odsud půjdeme, odejdeme navždy. 

Ničíme všechno, co se dá. Je toho dost málo. Několik úkrytů. Pak přichází rozkaz k ústupu. 

Je to zvláštní chvíle. Stojíme v houfu a díváme se dopředu. Lehké chuchvalce mlhy se vznášejí nad zemí. Okraje kráterů a zákopů jsou zřetelně vidět. Jsou sice už poslední, ale pořád ještě na dostřel. Jak často jsme tímto spojovacím zákopem postupovali; jak často jsme se, naprosto vyřízení, tudy vraceli. Před námi leží šedá, jednotvárná krajina – v dálce zbytek lesíku, několik pahýlů – ruiny vesnice, mezi troskami strmí vysoká, osamělá zeď, která se dosud udržela. 

„Jo,“ pronese Bethke zamyšleně, „tak v tomhle tady člověk čtyři roky dřepěl...“ 

„Zatraceně jo,“ přikyvuje Kosole. „A teď je najednou po všem.“ 

„No pánové,“ Willy Homeyer se opírá o pažení. „Je to vlastně docela legrační, když se to tak vezme, no ne...“ 

Stojíme a zíráme. Trosky statku, zbytek lesa, návrší, obrysy tam v dálce na horizontu, byl to hrozný svět a těžký život. A takhle to tady prostě zůstane, až odsud odejdeme, každým krokem se tomu vzdálíme a za hodinu to bude za námi, jako by to nikdy ani neexistovalo. Tohle těžko někdo pochopí! 

Tak tady postáváme a měli bychom se smát a řvát radostí – a místo toho má člověk v žaludku pocit, jako by sežral koště a čeká, až ho vyvrhne. 

Žádný z nás není schopen pronést něco kloudného. Ludwig Breyer se unaveně opírá o kraj zákopu a zvedá ruku, jako by chtěl někomu zamávat na rozloučenou. 

Objeví se Heel. „Nemůžete se utrhnout, co? Jo, teď přijde svrab.“ 

Artur Ledderhose se na něho udiveně podívá: „Teď přece přijde mír, ne?“ 

„Ano, a to je právě ten svrab,“ utrousí Heel a jde dál. Tváří se, jako by mu umřela matka. 

„Tomu chybí hvězdička na nárameníku,“ poznamená Artur. 

„Ále, drž hubu,“ houkne Albert Troßke. 

„Tak už teda pojďme,“ míní Bethke, sám však ještě pořád stojí a nehýbe se z místa. 

„Dost našich tu leží,“ povzdechne si Ludwig. 

„Ano – Brandt, Müller, Katcza, Haie, Bäumer, Bertinck.“ 

„Sandkuhl, Meinders, taky oba Terbrüggenovi, Hugo, Bernhard...“ 

„Člověče, přestaň...“ 

Hodně našich tu zůstalo, ale dosud jsme to tak nepociťovali. 

Pořád jsme byli spolu, oni zakopaní pod zemí, my v zákopech; dělilo nás od sebe jen trochu té hlíny. Měli před námi dokonce náskok, neboť nás denně ubývalo a jich přibývalo – a často jsme ani nevěděli, jestli už patříme k nim nebo ne. Ale někdy granáty přinášely ty mrtvé znovu mezi nás, rozmetané, rozpadající se kosti, zbytky uniforem, shnilé, mokré a v hlíně obalené hlavy, které se v bubnové palbě vracely ze svých zasypaných krytů znovu do bitvy. Nebáli jsme se jich; na to jsme jim byli příliš blízcí. Ale my teď jdeme zpátky do života a oni tu musí zůstat. 

Ludwig, jehož otec na tomto úseku padl, smrká do ruky a obrací se. Pomalu ho následujeme. Ale ještě několikrát se zastavíme a ohlížíme zpět. A znovu stojíme a mlčíme; a najednou cítíme, že tohle tady, to peklo děsu, ten zdevastovaný, proděravělý kus země, nám vězí v prsou, až to – sakra, to je ale hovadina, a vůbec je to všechno k zblití – až to skoro vypadá, jako bychom si tu zvykli a zdomácněli, jako by tohle byla naše příšerná a trýznivá vlast, že sem zkrátka patříme. 

Kroutíme nad tím hlavou – ale ať už to jsou ztracená léta, která zde necháváme, kamarádi, kteří tady leží, ať už je to všechno to utrpení a bída, kterou pohřbila tahle zem, lítost a žal nám natolik vězí v kostech, že bychom se nejraději rozbrečeli. 

Pak se dáváme na pochod. 

ČÁST PRVNÍ 

Silnice se dlouze táhnou krajem, vesnice jsou ponořené do šedivého světla, stromy šumí a listí padá a padá. A po silnicích se noha co nohu mine vlečou v sinalých špinavých uniformách šedé kolony vojsk. Zarostlé tváře mužů pod přilbami jsou úzké a vpadlé z hladu a přestálé hrůzy, ztrhané rysy si navždy ponesou pečeť prožitého děsu, hrdinství a smrti. Mlčky tudy táhnou, jako už táhli tolika silnicemi, seděli v tolika nákladních vagonech, dřepěli v tolika krytech a leželi v tolika kráterech, beze slov: tak i teď putují po této silnici, která vede k domovu a míru. Beze slov. 

Vousatí starci a útlí, ani ne dvacetiletí chlapci, kamarádi bez rozdílu. A vedle nich jejich poručíci, také ještě napůl děti, ale vůdci v mnoha nocích a mnoha útocích. A za nimi celá armáda mrtvých. Pohybují se kupředu, krok za krokem, nemocní, polomrtví hlady, bez munice, v prořídlých rotách, s očima, jež stále ještě jako by nepochopily, že unikli z podsvětí a vracejí se zpátky do života. 

/I/ 

Rota postupuje pomalu, neboť jsme unavení a máme s sebou navíc raněné. Proto naše skupina zůstává pozadu. Čím dál tím víc. Krajina je pahorkatá, a když silnice stoupá, vidíme z vrchu na jedné straně poslední čtyřstupy našich a na druhé husté, nekonečné řady těch, kteří táhnou za námi. Jsou to Američané. Jako široká řeka se valí kolony mezi řadami stromů a nad nimi probleskují hroty jejich zbraní. Kolem dokola se rozprostírají teď už tichá pole a nad tím vším ční vážně a nezúčastněně vrcholky stromů hýřící podzimními barvami. 

Na noc jsme zůstali v malé vesnici. Za domy, ve kterých jsme byli ubytováni, teče malý potok, který jsme přebrodili. Podél něj vede úzká pěšinka. Vydáváme se po ní husím pochodem, v dlouhém zástupu. Kosole jde jako první. Vedle něho běží Vlk, pes naší roty, a čichá k jeho chlebníku. 

Na křižovatce, tam, kde pěšina ústí do silnice, Ferdinand skočí zpátky. „Pozor!“ 

V mžiku máme pušky v pohotovosti a zaujmeme palební postavení. Ferdinand zalehne do příkopu silnice. Jupp a Albert se přikrčí za bezovým živým plotem a ostražitě zkoumají terén, Willy Homeyer nadhodí opasek s ručními granáty a i naši ranění jsou připraveni k boji. 

Po silnici přicházejí Američané. Smějí se a klábosí mezi sebou. Je to jejich předvoj, který nás dohonil. 

Adolf Bethke jako jediný z nás nezalehl. Zůstal stát a teď nevzrušeně opouští kryt živého plotu. Několika kroky se ocitne na silnici. Kosole se pomalu zvedne. Také my ostatní se postupně vzpamatováváme a rozpačitě si upravujeme opasky a řemeny pušek – je pravda, že se už několik dní nebojuje. 

Američané se zarazí, když nás spatří. Jejich hovor rázem ustává. Pomalu se k nám blíží. Ustupujeme až k jakési kůlně, abychom měli krytá záda, a vyčkáváme. Po minutě mlčení vystoupí ze skupiny dlouhatánský chlapík a mává na nás. „Haló, kamarádi!“ 

Po jeho vzoru zvedá ruku také Bethke. „Kamarádi!“ 

Napětí povoluje. Američané přistupují blíž. Za chvíli nás zcela obklopí. Z takové blízkosti jsme je dosud viděli jen jako zajatce nebo mrtvoly. 

Je to zvláštní okamžik. Díváme se na ně a mlčíme. Stojí kolem nás v půlkruhu, samí velcí, statní muži, na první pohled je na nich vidět, že měli vždycky dosyta co jíst. Všichni jsou mladí – žádný z nich není ani zdaleka tak starý jako třeba Adolf Bethke nebo Ferdinand Kosole, a ti přitom ještě nejsou z nás nejstarší. Ale na druhou stranu ani jeden z nich není tak mladý jako Albert Troßke nebo Karl Bröger, a ani ti nejsou z nás nejmladší. 

Mají nové uniformy a nové pláště; jejich boty jsou nepromokavé a padnou jim jako ulité; jejich zbraně jsou v dobrém stavu a kapsy plné munice. Všichni jsou svěží a neopotřebovaní. 

Ve srovnání s nimi vypadáme jako nějaká banda loupežníků. Uniformy máme ošoupané letitou zeminou, vylouhované chemickým deštěm, nasáklé flanderskými bažinami; pláště roztrhané střepinami a šrapnely, sešívané hrubými stehy, zatvrdlé hlínou a někdy i krví; boty rozšmajdané, zbraně vykotlané, munici skoro žádnou; všichni jsme stejně špinaví, zpustlí a unavení. Válka nás přejela jako parní válec. 

Přichází stále víc amerických vojáků. Prostranství je teď plné zvědavců. 

Stojíme pořád ještě v koutě, hustě seskupení kolem našich raněných, ne že bychom o ně měli strach, ale protože patříme k sobě. Američané do sebe šťouchají a ukazují na naše staré, opotřebované věci. Jeden z nich nabízí Breyerovi kus bílého chleba, ale ten odmítne, ačkoliv mu hlad kouká z očí. 

Najednou kdosi s potlačeným výkřikem ukazuje na obvazy našich raněných. Jsou z krepového papíru, omotané provázkem. Všichni si raněné prohlížejí; pak ustupují a něco si šeptají. Na jejich přívětivých tvářích se objeví výraz soucitu, když vidí, že už nemáme ani gázová obinadla. 

Muž, který nás předtím zdravil, položí Adolfovi ruku na rameno: „Němec – dobrý voják –,“ říká uznale, „statečná voják –“ 

Ostatní horlivě přikyvují. 

Mlčíme, protože v tom okamžiku nejsme schopni slova. Poslední týdny nás doslova schvátily a vyčerpaly. Museli jsme znovu a znovu do zuřící palby a zbytečně ztráceli lidi; ale nereptali jsme, poslušně jsme plnili rozkazy, tak jako jsme je plnili po celý čas, a nakonec naše rota měla z původních dvou set už jen dvaatřicet mužů. Odešli jsme odtamtud, aniž jsme o tom přemýšleli, s pocitem, že jsme poctivě odvedli svou práci. 

Ale teď, pod soucitnými pohledy Američanů, si uvědomujeme, jak to bylo všechno nakonec nesmyslné. Pohled na jejich nekonečné, dokonale vyzbrojené kolony nás přesvědčuje o tom, jak nepatrnou naději jsme proti tak obrovské přesile lidí a vojenské techniky měli. 

Stiskneme rty a díváme se jeden na druhého. Bethke se Američanovi vyškubne, Kosole strnule zírá před sebe. Ludwig Breyer se napřímí – pevně uchopíme své pušky, narovnáme kostry, náš pohled tvrdne a už se nevyhýbá zraku protivníka; znovu se zadíváme do kraje, odkud jsme přišli, výraz našich tváří se uzavírá do sebe a jako horká vlna námi opět prostupuje vzpomínka na všechno, co jsme udělali, na všechno, co jsme vytrpěli, na všechno, co jsme nechali za sebou. 

Netušíme, co se s námi děje, ale kdyby teď mezi nás vletělo ostré slovo, chtě nechtě by nás znovu vyburcovalo, vyrazili bychom kupředu, divoce, fanaticky, šíleně a beznadějně, a navzdory všemu bychom se znovu vrhli do boje. Jako tank se k nám dere zavalitý americký seržant se zarudlým obličejem a zahrne Kosoleho, který mu stojí nejblíž, přívalem německých slov. Ferdinand je tak překvapený, že málem ztuhne jak solný sloup. 

„Vždyť on mluví zrovna tak jako my,“ prohodí udiveně k Adolfovi, „že mám pravdu?“ 

Američan mluví dokonce lépe a plynněji než Kosole. Vypráví, že byl před válkou v Drážďanech a že tam má mnoho známých. 

„V Drážďanech?“ žasne Ferdinand a je čím dál tím ohromenější, „tam jsem přece byl taky – dva roky!“ 

Seržant se usmívá, jako by to pro něho bylo vyznamenání. Jmenuje ulici, kde bydlel. 

„Ani ne pět minut ode mě,“ prohlásí Ferdinand vzrušeně. „A že jsme se nikdy nepotkali? Neznáte náhodou vdovu Pohlovou, na rohu Johannisgasse? Taková tlustá, s černými vlasy? To byla moje bytná.“ 

Seržant ji sice nezná, ale zato zná účetního radu Zandera, na kterého se zase nemůže upamatovat Kosole. Ale oba si vzpomínají na řeku Labe a zámek Zwinger, a to stačí, aby se na sebe začali usmívat jako staří přátelé. Ferdinand plácá seržanta po rameni: „Člověče, vždyť ty meleš německy jako starej a byl jsi dokonce v Drážďanech – chlape, proč my dva jsme vlastně proti sobě válčili?“ 

Američan se směje, vytáhne balíček cigaret a podává ho Ferdinandovi. Ten se nenechá dvakrát pobízet, protože za dobrou cigaretu by každý z nás ochotně vypustil kus duše. Naše cigarety jsou jen z bukového listí a sena, a to ještě ta lepší sorta. Valentin Laher tvrdí, že obyčejné cigarety se dělají z mořské trávy a sušených kobylinců – a Valentin je znalec. 

Kosole labužnicky vyfukuje kouř. My ostatní jej dychtivě nasáváme. Laher zbledne. Chřípí se mu chvěje. „Dej mi šluka,“ žadoní na Ferdinandovi. Ale dřív než mu kamarád cigaretu podá, nabízí mu jiný Američan balíček virginského tabáku. Valentin se na Američana zmateně podívá, nechápe, jak má jeho gestu rozumět. Pak si ale od něho balíček vezme a přičichne k němu. Jeho tvář je jako v extázi. Váhavě tabák vrací, ale Američan odmítavě vrtí hlavou a ukáže na kokardu čepice, která Valentinovi vyčnívá z chlebníku. 

Valentin mu nerozumí. „Chce vyměnit tabák za kokardu,“ vysvětluje seržant z Drážďan. Teď je z toho Laher dočista tumpachový. Takový prvotřídní tabák za plechovou kokardu – tomu chlapovi snad přeskočilo? Takový paklík by on nedal, ani kdyby se na místě mohl stát desátníkem nebo dokonce poručíkem. A tak Američanovi chvatně podává čepici a třesoucíma se rukama si nacpává skvělým tabákem první dýmku. 

Konečně nám dochází, o co Američanům jde: chtějí vyměňovat. Výměna ve velkém tedy začíná. Hned je poznat, že tihle chlapi nejsou dlouho ve válce; sbírají suvenýry, epolety, kokardy, přezky opasků, řády, knoflíky z uniforem. Za to dostáváme mýdlo, cigarety, čokoládu a konzervy. Za našeho psa dokonce nabízejí kromě řady věcí i velkou hrst peněz; ale to se mohou namáhat jak chtějí, Vlka za žádnou cenu nedáme; ten zůstane s námi. 

Zato máme štěstí, pokud jde o naše raněné. Mezi Američany je jeden, co má v puse tolik zlata, že se to v jeho chlebárně leskne jako ve zlatnické dílně. A tenhle chlapík chce kusy zkrvavělých obvazů, aby mohl doma ukázat, že jsme měli skutečně papírová obinadla. Za tyhle náhražkové obvazy nám nabízí prvotřídní sušenky, a především náruč opravdových obinadel. Obvazy dostane a poté je opatrně a s očividným uspokojením schová do své náprsní tašky. Obzvlášť pečlivě ukládá kousek z obvazu Ludwiga Breyera; je na něm přece důstojnická krev. Ludwig musel na obvaz napsat tužkou místo, jméno a číslo pluku a roty, aby každý v Americe viděl, že to není žádný podfuk. Ludwig se sice zprvu trochu zdráhal, ale Weil mu domluvil, neboť dobrá obinadla opravdu naléhavě potřebujeme. A sušenky jsou navíc pro Breyerovu úplavici učiněná spása. 

Největší žeň ovšem sklízí Artur Ledderhose. Přivlekl sem bednu plnou řádů, medailí a vyznamenání. Našel ji v jedné opuštěné plukovní kanceláři. Američan, zrovna tak vrásčitý jako Artur, s tváří připomínající citron, chce koupit celou bednu, tak jak stojí a leží. Ale Ledderhose se na něho upřeně dívá. Dlouhý pohled z přimhouřených očí svědčí o naprostém ovládání situace. Američan rovněž nehne ani brvou a tváří se zcela nevzrušeně. Najednou si jsou podobní jako vejce vejci. Navzdory válce a smrti se zde střetává něco, co přečkalo všechno: obchodní duch. 

Američan si brzo uvědomí, že nemá šanci, neboť Artur mu nesedne na lep; ví, že obchod v drobném mu vynese mnohem víc. Atak postupně vyměňuje, až je bedna prázdná. A vedle něho se pozvolna kupí halda věcí, dokonce i máslo, hedvábí, vajíčka, prádlo a peníze, takže Artur nakonec vypadá jak obchod se smíšeným zbožím. 

Dáváme se na pochod. Američané za námi volají a mávají. Obzvláště seržant z Drážďan je neúnavný. I Kosole je dojatý, jak jen starý voják může být. Huhlá pár slov na rozloučenou a mává, i když to vypadá, jako kdyby hrozil. Pak se obrací k Bethkemu: „Docela správní kluci, co?“ 

Adolf souhlasně přikyvuje. Mlčky pokračujeme dál. Ferdinand se svěšenou hlavou. Přemýšlí. Nedělá to často, ale když už ho to popadne, tak je houževnatý a dlouho si s tím láme hlavu. Ten seržant mu nejde z hlavy. 

Ve vesnicích na nás lidé civí. V domku traťového hlídače jsou za oknem květiny. Žena s velkými prsy kojí dítě. Má na sobě modré šaty. Psi na nás štěkají, Vlk jim odpovídá. Při cestě obskakuje kohout slepici. Kouříme a nemyslíme na nic. 

Pochodujeme a pochodujeme. Pásmo polních nemocnic. Pásmo zásobovacích skladišť. Velký park platanů. Pod stromy nosítka a ranění. Listí padá a pokrývá je nachem a zlatem. 

Plynový špitál. Těžké případy už neschopné transportu. Modré, voskové, zelené tváře, mrtvé oči rozežrané žíravinami, chroptící ubožáci, dávící se v agonii. Všichni chtějí pryč, bojí se zajetí. Jako by to nebylo úplně fuk, kde umřou. 