PATITUL

Sarah Pearse

LETOVISKO

Kalibr

Sarah Pearse

LETOVISKO

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

THE RETREAT

Copyright © Sarah Pearse Ltd 2022

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2023

ISBN 978-80-242-8868-0

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

Epilog

Poděkování

Mojí mamince

„Ať jsi král, nebo nuzák, s každým z vás zatančí si Smrťák.“

Poslední slova odsouzeného vraha Roberta Altona Harrise

Prolog

Léto 2003

Thein výkřik proletí mýtinou a zvedne ze stromů ptáky poplašeně mávající křídly.

Ten zvuk není lidský; je vysoký a zoufalý, při takovém křiku se vám zvedne žaludek a absolutně vás to rozhodí.

Měla počkat, dokud se nevrátí do tábora. Řekl jí, aby počkala.

Jenže Thea trvala na svém. Půl hodiny a tři piva od chvíle, kdy vyklouzli z tábora, aby měli chvilku pro sebe, a ona to už nedokázala vydržet: „Nekoukej na mě takhle, za to můžeš ty, žes vzal s sebou tolik plechovek piva. Kdyby někdo šel, křikni…“

Se smíchem poodběhla pár kroků stranou a opatrně si přidřepla, takže Ollie viděl jen pískem pošpiněné špičky jejích bílých sportovních bot; po prašné zemi se už klikatila tenká vlhká stopa.

Křik sílí.

Ollie na chvíli ztuhne, ale nastoupí instinkt: cukne sebou a vyrazí směrem k Thee. Téměř okamžitě se však zastaví tak prudce, že vykopne do vzduchu obláček suché zeminy a listí.

Jakýsi pohyb: ze změti větví někdo vykročí.

Skála nahoře na útesu, jmenovec ostrova, vrhá na postavu stín, ale Ollie ihned poznává, že ta osoba není z tábora. Nemá kraťasy a tričko s krátkým rukávem jako školáci, ani nic v radostně veselé barvě oblečení táborových vedoucích; je oblečená v čemsi tmavém, beztvarém.

Ollie těkne očima na Theu. Teď vidí, že sebou zběsile mlátí v hustém podrostu.

Ollie se chce pohnout, něco udělat, ale tělo má zablokované. Jen zírá, v hrudi mu buší srdce – tvrdé, dunivé údery do žeber.

Divoký nápor pohybu a pak jakýsi zvuk: pronikavé prasknutí něčeho, co pukne a rozprskne tekutinu.

Zvuk, jaký ještě nikdy neslyšel.

Ollie zavře oči. Ví, že je to Thea, ale ve své hlavě ji změnil v něco jiného. V loutku. Ve figurínu.

V cokoli jiného, než je ona.

Zamrká a otevře oči; pak to spatří: vodová stopa nějak ztmavla, zhoustla.

Krev.

Štěpí se do vidlice – tekutá špička hadího jazyka.

Další úder: tentokrát tvrdší, rychlejší, ale Ollie ho skoro nezaznamená, stejně jako Thein druhý výkřik – vyprahlý, přerušený, jako by jí uvízl v hrdle –, protože Ollie už utíká.

Vrhá se do lesa, směřuje k malé zátoce, kterou s Theou včera našli, když ostatní rozdělávali táborák. Zatímco oba předstírali, že se tam jen zastavili, aby si popovídali a napili se, bylo zřejmé, že půjde o něco víc.

Jeho ruka na hebkém proužku kůže nad jejími kraťasy, její ústa přitisknutá k jeho…

To pomyšlení je už na něj moc; Ollie zrychlí. Jako by běžel naslepo – skrze stromy nad hlavou probleskuje zapadající slunce, oči nevidí nic než šmouhu nejasné zeleně a šedohnědého koberce z listí. Sportovní boty podkluzují, suchá půda je najednou jako bláto.

Za košili mu škubají větve plné ostnů. Jedna mu zachytí paži, natrhne jemnou pokožku na vnitřní straně zápěstí. Objeví se krev – z kůže vyrazí kostrbatá řada drobných červených kapiček.

Má pocit, jako by tohle už někdy dělal – podivné déjà vu, jako ve snu, jako v nějakém tom panickém snu, kdy se vzbudíte zpocený, lapáte po dechu a chvíli trvá, než se z toho zcela proberete.

O pár metrů dál začínají stromy řídnout, lesní porost ustupuje písečné půdě se skalním podložím, uhlazenými klenutými vrstvami prašného vápence. Dorazí ke schodům, které Thea včera našla – pouhé dřevěné nášlapy zatlučené do země. Setrvačnost táhne jeho tělo na každém stupni dopředu a Ollie se musí zaklánět, aby nespadl.

Když se dostane na dno, skočí na písek a rozběhne se k malému převisu, kde včera pozdě večer s Theou leželi s tajně propašovanými láhvemi v rukou.

Ollie klesne na všechny čtyři a prohne záda, aby se protáhl pod převis. Sotva se tam ocitne, sedne si s nohama přitaženýma pod bradu a soustředí se na dýchání. Nádech a výdech. Nádech a výdech. Nehýbat se. Zůstat klidný.

Jenže tělo nespolupracuje; otřásají jím škubavé křeče, které Ollie nedokáže ovládnout.

Sevře si hlavu rukama, jako by tím tlakem mohl zahnat křik, který mu stále zní v uších. Teď to však už není jen zvuk, je to pohled: Theino tělo pomačkané a zhroucené, jako by loutkovodič prudce zatáhl za její provázky.

Praští rukou do skály nad sebou. Tluče do ní znovu a znovu, dokud se neobjeví potrhaná kůže a krev.

Klouby prstů potřísní červeň a tělem mu prolétne pronikavá bolest; snaží se ji zadržet, aby odvedla jeho pozornost, ale nejde to.

Pravda stále křičí.

Opustil ji. Opustil ji. Utekl.

Ollie skloní hlavu mezi kolena a dlouze a rozechvěle se nadechne.

Míjejí minuty, nikdo však nepřichází. Je mu jasné, že se připozdívá. Poslední sluneční paprsky už málem zmizely, písek před ním je teď v přítmí.

Rozhodne se ještě chvíli počkat, pak se pokusí vrátit do tábora. Jak čas ubíhá, Ollie napůl uvěří, že to byl nějaký žert, nějaká vylomenina, do které Theu zatáhli kluci. Chytá se té myšlenky jako stébla naděje: vrátí se do tábora a ona tam bude a vysměje se mu, že utekl jako malý.

Několik minut poté se Ollie protáhne zpod převisu. Napřímí se, pozorně se rozhlédne kolem sebe, ale pláž je opuštěná; nikdo tam není.

Běží zpátky lesem a stále se drží té myšlenky: Je to nějaký kanadský žertík. Thea je v pořádku. Ale sotva se ocitne na mýtině, je mu vše jasné. Z předchozí tmavé stopy se stal pramínek krve, který se teď klikatí z kopce.

Ollie se na ni snaží podívat, ale nedokáže pohlédnout dál než na bílé sportovní boty, teď zcela nehybné a s červenými šmouhami.

To není skutečné. To není Thea. Nemůže být…

Odvrátí se, do hrdla mu stoupají žaludeční šťávy.

Pak si povšimne něčeho na zemi, na zaprášené vrstvě spadaného listí.

Velký kámen, asi třicet centimetrů dlouhý. Převážná část jeho povrchu je omšelá, pokrytá drobnými oděrkami a ďolíčky v místech, kde do něj bušily vlny a písek, ale místy je také hladký s jemně tvarovanými obrysy.

Ollie se přikrčí a zvedne ho. V dlani je teplý a drsný. Ollie má pocit, že na kameni je cosi důvěrně známého, a pomalu jím v prstech otáčí.

Náhle mu to dojde a pevně kámen sevře.

Zakloní hlavu, pohlédne na skálu na útesu za sebou, pak se znovu zadívá na svou ruku.

Přeskakuje pohledem z jednoho na druhé, dokud se mu nezakalí zrak.

Uvědomuje si, že to, co drží, není pouhý kámen.

Jemné křivky a obrysy připomínají skálu nad ním.

Smrťákovu skálu.

Čtvrtek, 10:00, 2021

@prozkoumejdivocinusjo

„Tak tady je pokračování, jak jsem slíbila… nacházíme se na pláži a čekáme na člun, který nás převeze do letoviska, ale já jsem si dobře neuvědomila, jak je ostrov Cary skutečně odlehlý… Počítám, že od pevné země to bude minimálně dvacetiminutová plavba.“ Jo otočí displej mobilu, aby jim ukázala moře a letmý záblesk ostrova v dáli.

„Spousta lidí se mě vyptávala na LUMEN, takže to vysvětlím. LUMEN je luxusní letovisko na nádherném ostrově, který se nachází u pobřeží jižního Devonu a který jste právě viděli. Architekta inspirovala mexická legenda Luis Barragán, takže mluvíme o luxusu, vilách karamelových odstínů situovaných v zalesněném terénu s výhledy na moře. Jsou tu i velice speciální záležitosti: venkovní jógový pavilon, bazén s proskleným dnem a bláznivá provazová houpačka dosahující až nad vodu… Můžete si skočit přímo do moře. K nejpozoruhodnějším specialitám patří úžasná vila na soukromém ostrůvku – určená pro všechny z vás, kdo máte právě líbánky. Tam jsem se nedostala, protože to je už rezervované, ale vypadá to ohromně.

Ještě dneska vás vyvezu na kajaku, ale abych vám poskytla představu o nabízených wellnessových aktivitách: mají tu paddleboarding, meditace, jízdu na kajaku, windsurfing a spoustu dalších věcí.“ Odmlčí se. „Teď trochu o něčem, co nahání husí kůži. Miluju příběh, který se za tím skrývá. Skalnatý výběžek na kraji ostrova, i odtud ho možná zahlédnete, dává ostrovu přezdívku: Smrťákova skála. Strašidelné, co? A podle mnoha místních je ostrov prokletý. Ta skála“ – přitlumí hlas a tiše šeptá – „je prý zhmotnění Smrťáka s kosou. V dobách moru sem umísťovali lidi do karantény a pak je tu nechali zemřít. Říká se, že jejich duše se tu stále potulují a docházejí pokoje, jen když si Smrťák vezme další oběť. Zůstaňte tu hodně dlouho a stane se z vás ta příští…“

Jo znovu otočí displej, aby ukázala svůj posměšně vystrašený obličej. „Děsivé, co? Ovšem tohle není jediná taková věc. Na ostrově bývala stará škola, která kdysi vyhořela. Dlouho zůstala opuštěná, dokud ji koncem devadesátých let místní zastupitelstvo nevyužilo jako centrum, které zajišťuje zážitkové kurzy pro mládež. Všechno bylo v pohodě až do roku 2003, kdy správce ostrova Larson Creacher povraždil skupinu nezletilých.“ Znovu přitlumí hlas. „Mýlím se, když řeknu, že všechny tyhle strašidelné věci přispívají k přitažlivosti ostrova?“

1

Den 1

Jak Elin Warnerová běží, vzduch se na ni lepí jako žvýkačka a ona ho cítí v očích, ve vlasech.

Je teprve šest ráno, ale od chodníku se už odráží horko z bytelných stěn a nikde ani stopy po nějakém vánku, který by ho odfoukl.

Elinina trasa je součástí jihozápadní pobřežní cesty – domy po obou stranách, okázalé viktoriánské vily a jiné v italském slohu, které zdobí zalesněné úbočí. Zářivé sluneční paprsky se odrážejí od oken, zatímco ona sama se v zrcadlícím skle posouvá stále dál – nakrátko přistřižené blond vlasy se s každým krokem nadzvednou a opět jí padají kolem obličeje.

Zvenku působí domy v tom horku křehce, jejich hrany rozmazaně. Travnaté okolí je vyprahle žluté – tráva nejenže přestala růst, ale usychá a umírá, holé plošky se otevírají jako rány.

Léta tu bývají horká, ale takhle ne: týdny slunečního svitu; vysoké, rekordní teploty. Noviny zveřejňují nekonečné obrázky popraskaných silnic a ze smažení vajec na kapotách aut se stalo klišé. Předpovědi slibovaly úlevu už před několika týdny, přesto žádná nepřišla. Jen další slunce. Nervy tečou, lidé jsou jen krůček od toho, aby vybuchli.

Elin se jen taktak drží, ale její vnitřní krajina se sváří s tou vnější. S každým dalším dnem spalujícího vedra dochází v jejím nitru k pravému opaku: opět se jí do něj vkrádá chladný, svíravý strach.

Nedá jí v noci spát, Elin přemýšlí stále dokola o tomtéž. S tím přicházejí kontrolní strategie: běh, houževnaté cvičení. V posledních několika týdnech eskalace – časnější běhy, delší běhy, tajné běhy. Sebemrskačství.

Všechno kvůli zmínce jejího bratra Isaaca, že se ozval otec.

O pár metrů dál domy po levé straně ustupují zeleni. Pobřežní stezka míří za ni, těsně sleduje okraj útesu.

Elin opouští chodník a vrhá se do mezery, kudy vede cesta.

Sevře se jí žaludek.

Žádné oplocení, jen metr země a čtyřicetimetrový propad na skály dole, ale ona to miluje: tohle je pobřežní stezka, jak se patří – žádné domy mezi ní a mořem. Otevírá se výhled: Brixham napravo, Exmouth nalevo. Vše, co vidí, je modré – moře má oproti bledě modré ranní obloze tmavší, inkoustovější odstín.

Při každém kroku pociťuje horko stoupající podrážkami běžeckých bot. Chvilku přemýšlí, co by se stalo, kdyby běžela dál: jestli by nakonec vybuchla – jako přehřátý motor –, nebo by prostě pokračovala.

Bylo lákavé vytrvat, dokud se myšlenky nezastaví a ona se nebude muset snažit nepodlehnout – protože tak to někdy působí: jako by se musela přespříliš pevně přidržovat toho, co je normální. Jedna malá chybička a ona spadne.

Na vrcholu kopce Elin zpomalí, stehna protestují kvůli přemíře kyseliny mléčné. Na chytrých hodinkách stiskne pauzu a všimne si šedého auta zdolávajícího kopec. Pohybuje se rychle, hlučný motor vyplaší racky hodující na rozježděné zdechlině na vozovce.

Na tvaru, barvě vozidla ji něco zaujme. Tohle je Steedovo auto, je si tím jistá. Detektiva konstábla Steeda sem dočasně přeložili, aby jí pomáhal. Auto rychle projede kolem, nejasná směsice prachu a poletujících kamínků. Elin zahlédne Steedův profil: lehce zahnutý nos, silná brada, plavé vlasy jako hřebíky zkrocené gelem. Cosi na jeho výrazu ji připraví o poslední zbyteček dechu. Elin to okamžitě poznává: klidná síla člověka zaplaveného adrenalinem.

On pracuje. Má nějaký úkol.

Auto zastavuje pod kopcem. Steed prudce otevře dveře a rozběhne se k pláži.

Elin vytáhne z kraťasů mobil a letmo pohlédne na displej. Z řídicí místnosti nevolali. Práce, přímo na cestě, a oni volají místo ní Steeda.

Opět se vynoří důvěrně známé obavy, stejné, jaké ji sžírají od doby, kdy personální oddělení a Anna, její nadřízená, usoudily, že po přerušení služby u policie není připravená vykonávat všechny povinnosti.

Steed je malá tečka v dáli, směřuje k pláži. Elin přešlápne z jedné nohy na druhou. Ví, že správně by se měla držet svého plánu – běžet domů na snídani, k Willovi –, jenže její hrdost je silnější.

Seběhne rychle z kopce, mine Steedovo auto a přejde přes silnici. Žádná jiná auta; jen kočka, která se plíží přes asfalt a mizí pod červeně proužkovaným podvozkem, co se málem dotýká země. Elin přejde přes kousek ubohého trávníku k prázdné pláži. Steed nikde.

Vydá se podél pobřeží doleva, projde kolem restaurace čnící na kovových pilířích nad pláží. Vypadá jako venkovská chalupa, jméno má namalované na kusu vyplaveného dřeva nade dveřmi. Past na humry. Mají zavřeno. Včera večer se terasa hemžila hosty a řetězy elektrických svíček osvětlovaly láhve s vínem v chladicích nádobách, stejně jako košíky lesklých škeblí a bramborových hranolků.

O kousek dál ho nachází; pod přečnívající restaurací. Steed klečí na písku, pod košilí se mu rýsují svaly. Neskrývaná živelnost je vždy to první, čeho si Elin na Steedovi všimne. Jenže v sobě skrývá rozpor: pevné, dobře vyvinuté tělo si protiřečí s jemnými rysy – se smyslnýma očima pod těžkými víčky, s širokými, plnými ústy. Patří k onomu vzácnému druhu mužů: k typu, se kterým si ženy připadají chráněné, a zároveň pociťují potřebu ho chránit.

Vklouzli do bezproblémového pracovního vztahu. On je mladší než ona, pomalu se blíží ke třicítce, ale není v něm žádné to silácké machrování, s nímž se někdy setkáte u mužů tohoto věku. Je bystrý, umí klást správné otázky a má emocionální inteligenci, jež je až příliš vzácná.

Vedle něj stojí nějaká žena. Vypadá skoro na padesát, vysoká a svalnatá. Stále má na hlavě plaveckou čepici stejného odstínu jako plavky; tenká vrstva gumy zvýrazňuje tvar její lebky. Navzdory horku se třese a v nervózním rytmu přešlapuje z nohy na nohu.

Steed se otočí, a když se pohne, Elin to spatří: noha, roztažená na písku – bledé lýtko, salátově zelené útržky mořských řas přisáté ke kůži.

Elin vykročí kupředu, aby viděla z lepšího úhlu.

Nějaký mladík. Ošklivá zranění – řezné rány v obličeji, na hrudi a na nohou. Oblečení téměř úplně rozedrané, tričko s krátkým rukávem roztržené ve švu po celé délce trupu.

Přiblíží se ještě víc a vidění se jí zamlží, v sirupovitém oparu ve vzduchu se výjev rozplizne. Sotva udělá další krok, reakce se přehoupne do poznání.

Zhluboka se nadechne.

Steed se při tom zvuku otočí k ní, překvapeně rozšíří oči. „Elin?“ Váhá. „Jsi –“

Zbytek slov však vysaje vzduch. Elin se rozběhne.

Teď ví, proč zavolali místo ní Steeda.

Samozřejmě.

2

Hana Legerová a její sestra Jo čekají na molu s kufry a taškami u nohou na člun, který je odveze na ostrov. Hana si mne zátylek. Má pocit, jako by se slunce zaměřovalo na tu hebkou pokožku přímo jako laserový paprsek.

Ve vodě je plno lidí: vodáci, plavci, loďky a nafukovací čluny, osamělé postavy na obzoru na paddleboardech. Děti se cachtají na mělčině, cákají kolem sebe. Baculaté batole buší ručičkama do pěny.

Haně se sevře žaludek, ale přinutí se znovu pohlédnout na batole dřepící na bobku.

Neodvracej zrak. Nemůže být do smrti slepá.

„Jsi v pohodě?“ Jo na ni hledí skrz sluneční brýle, vyfoukne přes horní ret. Závan vzduchu zvedne tenký pramínek světle plavých vlasů, které se jí uvolnily z culíku.

„Jen to vedro. Nečekala jsem, že to tady bude tak zlý. Od moře nefouká a vůbec.“ Haniny tmavé vlasy sčesané do umolousaného mikáda jsou vlhké, lepí se jí na zátylek. Prohrábne si je.

Jo šmátrá v batohu. Je to jeden z těch praktických, lehkých, plných zipů a kapes. Vytáhne láhev vody, dopřeje si doušek a nabídne Haně. Hana se napije: voda zteplala, chutná po plastu.

Její sestra je okouzlující. Vysoká, opálená, bílé bavlněné plážové oblečení a sandály s leopardím vzorem, vše již sice poněkud obnošené, ale jí se vše daří povznést v cosi módního a nenuceného. Na těle se jí jemně rýsují svaly, vypracované díky józe, běhu a lyžování.

Hana ji následuje na konec mola, dívá se přivřenýma očima. Samotný ostrov je jen šmouha – zářivý sluneční kotouč za ním ho vrhá do stínu. Jen jedno je zřetelné: neblaze proslulá skála vyčnívající nahoře vlevo z ostrova – boční profil, který připomíná postavu v kápi a výčnělek podobný kose.

Haně se sevře žaludek, pohled působí jako úder na solar plexus. „Nečekala jsem, že to bude fakt vypadat jako –“

„Smrťák?“ Jo se otočí, culík ji švihne do obličeje.

„Jo.“ Navzdory slunečním brýlím se ponurý stín skály objeví pokaždé, když zamrká. Je to totální kontrast s prospektem – plným bílých písečných pláží a bujné vegetace.

„Ale těšíš se na to, ne? Mám na mysli dovolenou,“ Jo zvýší hlas, aby přehlušila kvílení vodního skútru.

„Samozřejmě.“ Hana ze sebe vynutí úsměv, i když v nitru má z toho výletu obavy.

Ve skutečnosti odmítla, když jí Jo poprvé zavolala. Představa dovolené s Beou, jejich starší sestrou, a sestřenicí Mayou, včetně partnerů, jí přišla praštěná. Posledních několik let se navzájem stále více odcizovaly a teď už se celé měsíce vůbec neviděly. Jo tvrdila, že jde o to, dostat je znovu dohromady, ale Hana to moc dobře nechápala. Proč zrovna teď? Po celé té době?

Nabídla jí to, co považovala za solidní omluvu: bez Liama jí to nepřipadá vhodné. Jenže Jo se nedala odbýt: telefonáty, esemesky, dokonce se objevila u ní doma – cosi ojedinělého – s vázaným výtiskem propagační brožury letoviska.

Jo do ní hučela tak, až se Hana kvůli svému odmítání cítila stará a úzkostlivě korektní. Tohle byl modus operandi její sestry: ona je vůdce, nepůsobí rozkazovačně, ale pouhou silou své osobnosti. Člověk ji následuje, aniž si uvědomuje, že ho Jo vede.

Haně to nikdy nevadilo tak moc, jako to štvalo Beu. Intelektuálskou a silně introvertní Beu sestřina energie a extroverze zmáhala. V případě Hany to šlo možná spíš mimo, protože se nacházela mezi nimi: vzdělaná, ale nikoli na takové úrovni jako Bea, sportovní, ale ne tak jako Jo.

„Pošlu odtud pohled na ostrov…“ Jo fotografuje.

Hana se odvrátí. Štve ji to – tohle neustálé dokumentování každého kroku, který udělají –, ale nestěžuje si. Ten výlet je výsledkem Joiny zběsilé aktivity na sociálních sítích: jako influencerka v oblasti cestovního ruchu dostává pobyty zdarma. Má téměř čtyři sta tisíc sledujících, kterým se líbí, že je přirozená, pravidelně komentují její schopnost se do nich vcítit – včetně poněkud příliš širokých úst a streisandovského nosu.

„Ten nemůže být náš.“ Jo opět strčí mobil do kapsy. „Ještě ne.“ Přes vodu se blíží člun, zanechává za sebou bílou pěnu. Hana letmo pohlédne na výrazné písmo na boku. LUMEN. Jo zkontroluje čas na chytrých hodinkách. „Ono je to vlastně už za pět minut. Kde jsou všichni ostatní?“ Otočí se k pláži. „Tak mám dojem, že tamhleto je Seth…“

Hana sleduje její pohled. „Že by?“

„Že by?“ paroduje ji Jo. „Vykouzli aspoň náznak nadšení, Hani.“ Zavrtí hlavou. „Vím, že nejsi zrovna jeho fanynka. Je pro tebe příliš ‚riskantní‘, co?“ Jo udělá prsty otazník a vzápětí sevře rty. „Lituju, že jsem ti to řekla. Nepřipadalo mi to zas tak vážný.“

Haně steče mezi lopatkami krůpěj potu. Tohle Jo umí mistrovsky: náhlý obrat. „Záznam v rejstříku trestů vážný je. Jenom jsme se o tebe starali.“

„Zapletl se se špatnými lidmi. Nic víc.“ Jo se zablýskne v očích. „Víš, on není každý dokonalý, ne každý dokáže celý den nadšeně prozpěvovat a učit děti počty.“

Hana na ni pohlédne. A je to tady. Štiplavá poznámka na konec. Přesně kvůli tomuhle byla tahle dovolená špatný nápad. Protože Jo ji, jako obvykle, umí srazit několika dobře zvolenými slovy. Nejhorší je, že nejde jen o posměšek, tohle si o ní skutečně myslí zbytek rodiny – zjednodušující klišé: Hana po kolena v dětské modelíně za doprovodu společného zpěvu.

Nikdy by si nedokázali představit, jaká je skutečnost: ulepené, nenechavé dětské prstíky, pletichaření mozečků, které plácnou, co jim slina na jazyk přinese; a Hana po půl roce s nimi přesně ví, jací lidé z nich vyrostou.

Seth se blíží a Jo zvedá ruku, mává, opět samý úsměv. Přepnula.

„Hej, jsi tu správně,“ volá.

Hana se zarazí. Přichází k nim urostlý muž v šortkách a tričku s krátkým rukávem. Výška, držení těla, baseballka s nízko staženým kšiltem – je to tak důvěrně známé, až to bolí. Se sluncem v očích jeho obličej sotva rozeznává, ty podobnosti jsou až nadpřirozené. Navzdory tomu, co jí napovídá logická mysl, srdce jí poskočí; teprve pak zasáhne tvrdá skutečnost.

Ovšemže to není on. Liam nežije. Je mrtvý, mrtvý, mrtvý.

Těžce polkne a vzapamatuje se. V tu chvíli si všimne další, subtilnější postavy za Sethem. Caleb, Bein partner. Ale Bea nikde. „Kde je Bea?“ zeptá se sestry.

„Zrušila to.“ Jo odpovídá vyšším hlasem. „Copak jsem ti to neříkala?“

„Ne,“ opáčí Hana stroze. „Kdy to udělala?“

„Minulý týden. Vlezlo jí do toho něco v práci, myslím. Služební cesta do Ameriky.“ Bea tenhle výlet zrušila. Nikoho by to nemělo překvapit. Ona byla odjakživa workoholik, v posledních letech to nicméně dosáhlo nové úrovně.

„A tak poslala místo sebe Caleba. Zmocněnce.“

Jo pokrčí rameny. „Bude fajn, že ho poznáme.“

„Nechtělas to přeložit na jindy, až bude Bea moct?“

„Ne. Moc pozdě, a kromě toho, my tohle potřebujeme, Hani.“ V tváři má výraz klidné rozhodnosti. „Abychom se znovu daly dohromady.“ Dřív než stačí Hana odpovědět, Jo vykročí dlouhými plavnými kroky po molu. „Jdu jim naproti.“ Když však prochází kolem Hany, shodí svůj batoh odložený na kufru. Byl otevřený a jeho obsah se okamžitě vysype: kartáč na vlasy, deník, peněženka. Poloprázdná láhev vody se kutálí po molu. „Sakra…“ Jo ji zachytí, všechno nahází halabala zpátky do batohu a běží dál k Sethovi.

Hana se ji chystá následovat, když si uvědomí, že Jo něco přehlédla: zmuchlaný kus papíru. Shýbne se a zvedne ho. Očima přeletí po stránce.

Stojí tam Hano, pak tři kratičké, stejné věty, ale první dvě přeškrtnuté a znovu napsané.

Omlouvám se. Omlouvám se. Omlouvám se.

3

Když Elin dorazí do bytu, úplně z ní teče, propocený kruh trička kolem krku nabral tmavší odstín modré. Pokožka ji pálí nikoli od fyzické aktivity, ale kvůli rozhovoru, který vedla s Annou, když stoupala zpátky do kopce. Šlo o běžnou konverzaci, ovšem Elin znala skutečný důvod, proč Anna volá. Kontaktoval ji Steed. Řekl Anně, že Elin viděl.

V duchu si rozhovor přehrává: „Ozval se ti Steed, viď?“

„Ano, měl obavu –“

„Je to Hayler, viď? Vrátil se.“

Úplně jí to v hlavě pulzuje: Hayler, Hayler. První případ, který do ní pronikl jako parazit, celou ji vyhlodal. Hayler zavraždil dvě dívky, přivázal jejich mrtvoly za člun a lodní šroub vykonal svou práci. A Elin ho nechala uniknout. To ji zlomilo: Haylerův případ se stal spouštěčem, proč přerušila kariéru a rychle, brutálně se odstřihla od týmu pro vyšetřování nejzávažnější trestné činnosti; od práce, kterou milovala. Vyznačil začátek jejích panických atak, jejích úzkostí.

Teprve když ve Švýcarsku našla vraha bratrovy snoubenky, povolila tato neustále ji pronásledující temnota své sevření. Třebaže ta zkušenost byla devastující, potvrdila jí znovu odpověď na otázku, s níž se potýkala celé měsíce – že stále chce pracovat jako detektiv. Rozhodla se vrátit zpátky, nicméně totéž učinil i Hayler. Nejhorší možné načasování: její pozvolný návrat do týmu nabere šnečí tempo. Nebudou ji chtít nikde poblíž…

Jazyk se jí lepí na patro, slova se zadrhávají. „Já to zvládnu, Anno. Jestli se vrátím do týmu, nemusím se do toho zapojovat, můžu zůstat mimo.“

Tíživé mlčení. Anna se cítí trapně. „Ne, není to Hayler. Ten chlapec, kterého jsi viděla na pláži, se pohřešoval už několik dní. Sebevražda. Byl už mrtvý, když přes něj přejel člun.“

On to nebyl Hayler.

Skočila na to, dospěla k nesprávnému závěru. Zpanikařila, jako vždycky. Ta myšlenka jí utkví v mysli, ale když otvírá dveře, Elin ji zapudí.

Projde předsíní bytu. Jako o domově o něm ještě mluvit nedokáže, stále má pocit, že by s tím měla zacházet opatrně jako s drahocenným objektem, který patří někomu jinému, a přitom ví, že to není správné. Je tu dva měsíce a byt by měl působit jako její.

Byt za to nemůže. Je prostorný, krásný – součást řady domů v regentském stylu postavených do půlkruhu a s výhledem na moře. Velká rozhodnutí dělali společně: jednoduchý design, neutrální škála barev, pečlivě vybraný pohodlný nábytek a další zařízení: pohovka ve tvaru L, jutový koberec, divan pro dva ve žloutkově žlutém odstínu.

Elin se nad tím vším rozplývala – chtěla být chválená za svou přizpůsobivost, prokázat Willovi, že má to nejhorší za sebou, začíná se zlepšovat a zpátky se už neohlíží. Jenže ona se zpátky ohlíží, ať dělá, co dělá. Postrádá svůj starý byt: měkoučký dvojsedák, pozorování deště dopadajícího na dveře sousedního bytu, ničím nerušené čtení při jídle.

Will sedí na pohovce s otevřeným laptopem. Elin zachytí útržky vět: „Prioritou je příprava na ocenění…“ Will má telefon u ucha; mluví tichým, naléhavým hlasem.

Will je architekt, jeho práce je zároveň jeho vášní. Láska k tomu poslání patří k věcem, které na něm miluje nejvíc: jak vnímá svět odlišně, zasvěcený do takové úrovně krásy, která zůstane navždy mimo její dosah. Elin jde do kuchyně, nalije si sklenici vody.

Chvilku poté se Will otočí. „Vrátila ses brzy.“

„Nakonec jsem běh zkrátila.“ Usrkne vody. „Kdo to byl?“

„Jack. Projekt ve Stoke Gabriel prošel schvalovacím procesem.“ Nakloní hlavu, pozorně si ji prohlíží. „Něco se stalo?“

Zná ji příliš dobře. „Dá se říct.“ Hlas se jí chvěje. „Udělala jsem ze sebe trochu blázna.“ Vysvětlí mu, co se stalo: následování Steeda, trapný rozhovor s Annou.

Willův výraz se uvolní. „Já bych se nestresoval – Hayler byl tvůj poslední případ. Bylo by divný, kdybys na něj nemyslela.“

„Ono nešlo jen o tohle, já jsem zpanikařila… Přimělo mě to myslet na Sama.“

„Elin, odpovědi, které jsi potřebovala, jsi dostala. Můžeš to pustit z hlavy.“ Will má pravdu, ale i když odpovědi ohledně bratrovy smrti dostala, byly takové, o jakých ani v nejchmurnějších představách neuvažovala – starší bratr Isaac nebyl u toho, když Sam jako dítě zemřel, jak si Elin do té doby myslela. Byla u toho ona. Sam spadl do vody, narazil hlavou na kámen a ona zůstala stát jako přimrazená. Vůbec mu nepomohla. „Nikdo ti to nemá za zlý. Bylas dítě.“

„Ale… myslím, že táta měl –“ Hlas se jí zadrhne. „Isaac říkal, že plánuje návštěvu. To mě přimělo přemýšlet o něčem, o čem jsem nikdy nemyslela, že bylo tehdy podstatný, ale teď…“

„Co?“ zeptá se Will laskavě.

„Na den, kdy táta od nás odešel, naplánoval, že vylezeme na ty kameny, odkud se dá skočit do moře. Já to nedokázala, nahoře jsem se rozbrečela a celý jsem to pokazila. Potom táta prohlásil: Jsi srab, Elin. Zbabělec. Ukázalo se, že to byla poslední slova, co mi řekl. Později se rodiče pohádali. A tý noci táta odešel.“

„Ale to, co řekl, nebylo o Samovi –“

„Ne, ne, bylo. To je skutečný důvod, proč táta odešel, a měl pravdu. Já jsem zbabělec. Dneska jsem utekla.“

„Nejsi. Děláš pokroky. Stálý.“

Elin přikývne, ovšem její staré já pokrok nepotřebovalo. Byla bystrá, ambiciózní. Začínala mít úspěch. Starou Elin by dočasně neodstavili na vedlejší kolej. Její současná práce se pořád opakuje, je děsná: koordinace vyšetřování ode dveří ke dveřím, vyhodnocování záznamů průmyslových kamer, výpovědi svědků. Žádné skutečné lahůdky.

„Vím, není to stejný,“ přisvědčí jemně Will.

Elin pokrčí rameny. „To teda není.“ Bylo by těžké vyrovnat se s vysokými nároky týmu pro vyšetřování nejzávažnějších zločinů, se zběsilým tempem hlavního koordinačního centra, s duševní náročností, kterou vyžaduje rozplétání jemných detailů jednotlivých případů, s určováním strategií, s plánováním útočné akce. Nic se tomu nevyrovná, ale co když je to pro ni teď příliš?

Will projede svůj mobil. „Poslední schůzku mám ve čtyři. Nechtěla by sis zajít na večeři? Pořádně si popovídat?“

„To zní dobře. Mimochodem, zaslechla jsem, jak se zmiňuješ o nějakém ocenění. Dobrá zpráva…“

Willovi zčervenají tváře. „Ále, jeden projekt se dostal do užšího výběru.“

„Skvělé.“ Elin překvapí, že nachází sílu k úsměvu; její malá, maličká část mu závidí. Její kariéra by měla prudce stoupat jako jeho, soudí v duchu, jenže nestoupá. Kupředu se žene Will, s motorem v zádech, zatímco ona šlape vodu.

Will se protáhne, snaží se chovat nonšalantně, lem jeho trika s krátkým rukávem se povytáhne a všechno se devastujícím způsobem objasní. On se to pokouší bagatelizovat. Což je horší, než kdyby si to neuvědomoval.

„Který projekt?“

„To letovisko. LUMEN.“ Will se usměje, očividně hrdý. „Skutečně nečekaný.“

LUMEN. Willovo děťátko: luxusní rezort, který navrhl na jednom ostrově pár kilometrů od pobřeží. Letovisko dalo ostrovu novou tvář, Willova firma smetla minulost odvážnou směsicí hranaté, modernismem inspirované architektury a mexické vitality. Jeho milovaný projekt, jedna z prvních věcí, o kterých se zmínil, když se seznámili: „Přicházíme s novou verzí, ale pracujeme také s krajinou, využíváme kámen z bývalé školy, vytěžený na ostrově…“

„Státní cena, ta firmu zviditelní.“

Nejen to, přemítá Elin. Je to uznání pro tvůrce – potvrzení, že jeho vize zlepší vnímání ostrova v očích lidí. „Gratuluju, a nemusíš to kvůli mně zlehčovat. Moje záležitosti by ti neměly kazit náladu. Musím se s tím naučit vyrovnávat.“

„To se snadnějc říká, než dělá, já vím.“ Usměje se. „Nedala by sis rychlý kafe? Mezi návštěvami mám čas.“

„Jistě, jenom si zapíšu svoje časy – mám jen první půlku trati, ale…“ Elin se natáhne pro zápisník na stolku u zdi. Hodinky sice její údaje zaznamenávají, ale ona si je přesto ráda zapisuje na papír. Jediná oblast jejího života, kde zaznamenává skutečný pokrok.

Elin vzhlédne, cítí na sobě Willův upřený pohled. V jeho očích vidí lítost.

Will sklopí oči k podlaze – přistižený, v rozpacích.

4

Hana sleduje, jak se k doku blíží motorový nafukovací člun, za nímž se zvedá nepravidelná brázda bílé pěny. V hlavě jí stále dokola víří slova, která si právě přečetla.

Omlouvám se. Omlouvám se. Omlouvám se.

Měla pravdu: tenhle výlet nebyl jen způsob, jak dát rodinu dohromady. Jo měla pro jeho zorganizování důvod a Hana nepochybovala, že ten důvod je spojen s lístkem, který jí vypadl z batohu.

„Jo Legerová?“ Řidič se drápe z člunu a odstrkává ho rozhoupaný k molu.

Uvazuje ho a zároveň je zpoza polarizovaných brýlí zdraví nacvičeným, nadšeným úsměvem. Je mladý, možná něco přes pětadvacet, oblečený do naškrobené bílé polokošile s krátkým rukávem a šortek.

„To jsem já.“ Jo vykročí s úsměvem dopředu. Haně je jasné, že se jí ulevilo, že to nucené, trapné vítání skončilo – Joino přehnaně nadšené objímání se s Calebem, silně kontrastující s Haniným zdrženlivým polovičním objetím.

„Já jsem Edd.“ Řidič jde k nim.

Seth předstoupí, usmívá se a s vypnutou širokou hrudí mu mohutně potřese rukou. Tohle je typický Seth. Hvězda posiloven, ale krásný, pomyslí si Hana a všimne si výrazných svalů jeho paže.

Vzpomíná na jejich první setkání v malém bistru nedaleko jejich domu. Seth se představil sám – s falešnou skromností – a pak začal postupně napůl flirtovat s její matkou a sestrami, hleděl jim do očí o něco déle, než je vhodné, a zahrnoval je komplimenty. Očividně očekával, že bude lidem připadat atraktivní, a zatímco takový byl – vysoký, vousatý, svalnatý – a jí tak připadal, to jeho očekávání bylo odpudivé. Nárok, který si dělal.

Hana zachytí Calebův pohled, když to potřásání ruky konečně ustane, a oba se na sebe usmějí.

Teď si ho poprvé pořádně prohlédne. Jeho safari kraťasy a fádní vyšisované tričko předvádějí záměrnou, na vše kašlající nonšalanci technického exota ze Silicon Valley. Nějak to sedí; Caleb je akademický pracovník, starší než všichni ostatní, ale pořád působí jako student.

Tělesně je pravým opakem Setha – štíhlý, s ostře řezanými rysy a oněmi nepopsatelnými, prachobyčejnými šedohnědými vlasy, díky nimž splývá s davem. Hana si stále pamatuje matčino překvapení, když ho Bea loni představila. Její předchozí partneři, podle matčina otřepaného výrazu, „kypěli zdravím“.

Matčina analýza pár dní poté zněla nejistě: je na něm cosi povýšeného. Při večeři toho dne to občas letmo zpozorovali: poznámky o politice a vzdělání, které pod vlivem alkoholu unikly kontrole. Haně to nijak nevadilo. Obdivovala jeho sebevědomí, s nímž pronášel věci, které ona také cítila, ale nikdy neřekla. Vždycky jí až moc záleželo na tom, co si o ní lidé myslí.

Když se setkali znovu – tentokrát jen Caleb a sestry –, líbil se jí ještě víc. Byl pronikavě inteligentní, měl suchý humor a jakousi klidnou sebejistotu, kterou ostatní často přehlídnou vedle někoho, kdo se bije do hrudi jako Seth. Caleb se dokázel Bee intelektuálně vyrovnat a nebál se jí postavit. Z toho měla většina lidí strach. Bein urputný mozek zastrašil skoro každého – buď zmlkli, nebo se stáhli do defenzivy.

„Tak na kolik lidí ještě čekáme?“ ptá se řidič.

„Jen na jednu.“ Jo se rozesměje. „A ta je už tamhle.“

Maya se k nim blíží, po molu napůl běží, napůl jde, za jednou ošlapanou plátěnou botou se táhne tkanička. Má na sobě své typické oblečení: na opáleném, štíhlém a svalnatém těle visí tenké šedé šaty. Křiklavě růžový šátek s ananasovým potiskem volně uvázaný kolem hlavy sotva krotí hřívu kudrnatých černých vlasů.

„Málem jsme odjeli bez tebe.“ Jo se zazubí. „Já –“

Nestihne dokončit větu. Maya se mezi ně vřítí, stáhne Jo a vzápětí Hanu do společného objetí, ale všechny do sebe narazí a praští se lokty. Objetí je neohrabané; pozapomenuté, nějak vyšly ze cviku. Když Maya o krok ustoupí, z ramene jí spadne taška – ošoupaná černá cestovní kabela, která vypadá podezřele lehká a malá.

Jo přimhouří oči. „Určitě máš všechno?“

Hana potlačí úsměv. Jo jim poslala vyčerpávající seznam věcí na cestu. Surfařské tričko. Čepice. Boty do vody. Opalovací krém. A tak dále, a tak dále.

„Samozřejmě. Dodržela jsem seznam do posledního písmene.“ Maya zachytí Hanin pohled a zamrká.

„Dobrá, tak jdeme.“ Řidič už vyrazil ke člunu.

Jak Hana nastupuje, ozve se hlasitý zvuk. Hana nadskočí. Z vrcholku zdi u restaurace o pár metrů dál se vrhají chlapci do moře, kraťasy se jim při skoku nadouvají. Pronikavé plácnutí při dopadu do vody projede Hanou jako blesk.

„Jsi v pohodě?“ Jo si sedá vedle ní, naklání hlavu těsně k Haně. Hlas zní soucitně, ale ozývá se v něm ještě něco jiného. Naštvání? Frustrace?

„Samozřejmě. Lekla jsem se těch kluků, nic víc.“

„Jsi si jistá, že nejsi pořád ještě –“

„Ještě co?“ ptá se ostře Hana.

Jo pokrčí rameny, ale Hana ví, co si sestra myslí. Nejsi pořád ještě plná úzkosti?

Její chování v uplynulém roce, neschopnost se z toho vzpamatovat a zase normálně žít ji v Joiných očích činí vadnou, zlomenou. A Jo se domnívá, že tohle je nějak její rozhodnutí, jako by z toho Hana teď už měla být venku.

Tohle si po Liamově nehodě pamatuje z uplynulého roku nejvíc. Jak se na ni Jo dívá, nikoli s empatií, ale zkoumavě, jako by se snažila nalézt v Hanině žalu nějaké slabé místo, nějaký signál, že to bude jen dočasné.

Jo se to snaží dělat i teď, ale tentokrát pomocí jemnějších výrazů: po Liamově „nehodě“ chtěla, aby Haně bylo rychle „líp“. Lze použít milion různých vágních slov, ale všechna spěla k témuž: „Vyrovnej se s tím.“

Člun vypluje od mola s náhlým trhnutím, a jak zrychluje, Jo, rozesmátá jako sluníčko, drcne do Hany.

Přepínač opět cvaknul.

Hana se zadívá na sestru se silnou nechutí.

Neměla sem jezdit. Byl to špatný nápad.

5

„Už to není daleko.“ Edd zvýší hlas, aby přehlušil zvuk motoru. „Nejvejš pár minut.“

Hana pohlédne na hodinky, obličej lehce zvlhlý od vodní tříště. Jedou už přes dvacet minut. Ohlédne se zpátky na pláž; dřevěný hřbet mola není skoro vidět. Ruch a shon pevné země se zdá daleko.

Jo vytáhne mobil a pokyne Haně a Maye, aby si přisedly blíž k sobě. „Otočte se obličejem na moře.“ Uposlechnou, a jak člun nadskočí nad vodou, trochu do sebe drcnou hlavami.

„Nejdřív se dostaneme k zadní části ostrova,“ volá řidič. „Na týhle straně se nikdy nic nepostavilo. Les je tu moc hustej.“

Caleb tiše pískne. Hana přimhouří oči a při pohledu na neproniknutelnou stěnu listoví pocítí lehký záchvěv úzkosti. Umí si představit, jaká tam bude tma – sluneční světlo tak slabé, že v místech, kde se větve stromů ohýbají jedna přes druhou jako propletené prsty a zakrývají oblohu, není skoro nic vidět.

„Už to je hezky dlouho,“ obrací se Maya na Hanu. „Pěkně jsme si to mezi sebou pohnojily, co?“

„Já vím.“ Hana pozoruje sestřenici. Její obličej se takhle zblízka zdá najednou nepovědomý. Nepamatovala si, že je Maya tak krásná – nezkrocené kudrnaté vlasy a opálená pleť, vše zděděné po italské matce. Maya vypadá stále mladá, ale možná to je jen Hanin dojem – asi bude mít navždy problém brát ji jako dospělou. O šest let mladší Maya věčně byla dítě, někdo, o koho se Hana starala. Nešlo pouze o její osobnost; na Maye bylo cosi nejistého, jako by ještě stále hledala své místo ve světě. Zdálo se, že se bezcílně toulá, cestuje jen tak nalehko, z místa na místo, od člověka k člověku.

„Neměla bych říkat my,“ pokračuje Maya. „Já jsem kašlala na odpovědi.“

„Nic se neděje,“ pronese Hana, ale ta slova znějí tvrdě, a tak se pokusí změkčit tón. „Nečekala jsem, že mě všichni budou pořád držet za ručičku.“

Protože právě tohle Maya dělala měsíce po Liamově smrti. To neštěstí je zase dalo dohromady, i když jen dočasně. Maya byla její pevnou skálou – klidná, neochvějně spolehlivá v dobách, kdy se všichni ostatní vrátili ke svému životu. Hana si doteď není jistá, jestli se zbytek rodiny začal nudit, nebo prostě zapomněli, poté co je znovu pohltil každodenní život. To byla jedna z nejtěžších věcí po jeho smrti – snášet, že je sama v době, kdy potřebovala lidi nejvíc.

„Jak se teď cítíš?“ Maya jí hledí do očí. „Liam…“

„Chybí mi. Nevěděla jsem, že to bude působit takhle, tak… fyzicky.“ Nedokáže ty tělesné pocity vyjádřit slovy; strašlivé stažení hrdla, když pohlédne na jeho stranu postele, prázdno v hrudi, když pomyslí na budoucnost, kterou už nikdy nebudou mít.

Všechno, co ztratili. Protože žal je právě tohle: ztráta.

Hana to ztratila všechno: Liamovo věčné jednodenní strniště narostlé od rána do odpoledne, to, jak věci uskutečňoval, jak mluvil o světě tak niterně, že to působilo, jako by jí v hlavě rozkládal mapu. Pro Liama představoval život jedno velké dobrodružství. Řeky, které se mají sjíždět na kajaku, kopce na kole. Vytvářel svět plný barev a bez něj je teď ponurý. Ona je ponurá a neví, jak se z toho dostat.

Řidič přeruší tok jejích myšlenek. „Po levý straně uvidíte vily.“

Má pravdu: mezi stromy se objevují záblesky staveb – pravý úhel pudrově růžové zdi proti modré obloze, velký čtverec okna odrážející sluneční světlo.

Letovisko se nachází vysoko nad pláží, od zátoky se po útesu nahoru vine klikaté schodiště. Několik rozlehlých, nízko posazených budov má nátěr v jiných živých tónech – odstínech modré a broskvové barvy. Hned pod tím vpravo, lehce stranou, vyčnívá nad skálu bazén s proskleným dnem.

„Tak co tomu říkáš?“ Seth pošťouchne Caleba. „Bea to prošvihla, co?“

„To jo.“ Caleb pokrčí rameny. „Budeme muset přijet jindy.“

Hana si všimne Sethovy reakce na umírněnou odpověď: jak pozorně Caleba zkoumá. Očividně ho vyvádí z míry jeho řeč těla, nebo spíš její nedostatek – skutečnost, že se nechce nijak kamarádit.

Maya se nakloní, přitlumí hlas. „Co si o tom myslíš? Když Bea účast zrušila, myslela jsem, že on to udělá taky.“

„Tys věděla, že Bea nepřijede?“ Hana zaznamenává, že použila minulý čas.

„Ano. Jo poslala zprávu, je to pár týdnů.“

Hana přikývne a dochází jí, že tohle nebylo nedopatření – že jí to Jo neřekla –, ona jí tu informaci neposkytla záměrně, aby Hana nezrušila svou účast také. Není si jistá, jestli by přijela, kdyby věděla, že Bea nedorazí – vždy bylo potřeba všech tří sester, aby se navzájem vyrovnávaly.

Bea a Jo představovaly dva extrémy – tichá versus hlučná. Introvertka versus extrovertka. Akademická versus sportovní. Hana, uprostřed, zjistila, že když je s jednou bez té druhé, necítí se dobře, jako by ji to příliš táhlo k jednomu z těch extrémů.

„Jsem ráda, žes to zvládla,“ říká Maya tiše. „Pořád si myslím, že jsme celý slib pustily k vodě, co si myslíš ty?“

Slib: Držet při sobě. Nikdy nezapomenout. Hana sebou při naivitě těch slov trhne. Ten „slib“ si daly jako malé holky, po požáru v domě Mayiných rodičů, když tam přespávaly na rodinné návštěvě; oheň zničil nejen dům, ale i Mayinu rodinu. Všem se podařilo uniknout, až na Sofii, Mayinu mladší sestru. Když rodiče prohledávali její pokoj, byl prázdný, a tak usoudili, že odešla napřed. Pak zjistili, že neodešla, pokoušeli se vrátit, ale hasiči je zadrželi. Ti ji nakonec našli, schovanou a vyděšenou pod postelí, jenže dívka mezitím utrpěla závažné popáleniny a ty vyústily v devastující mozkovou příhodu. Výsledné poškození mozku a nároky na péči byly nad síly Mayiných rodičů a Sofia nyní žije v pečovatelském zařízení u Bristolu.

Slíbily si, že budou držet pospolu, tři sestry a Maya, ale jejich kdysi skálopevné pouto nepřežilo období pozdního dospívání.

„Jsme tu!“ Jak se člun blíží k molu, Jo si už sbírá zavazadla. Nedaleko postává jeden ze zaměstnanců letoviska s tácem vysokých sklenic s džusem; nápoj má dramatickou barvu zapadajícího slunce. „Vypadají neuvěřitelně – přesně tohle potřebujeme, než sedneme do kajaků.“

Maya na ni tázavě pohlédne. „Do kajaků? Sotva jsme dorazili.“

„Podařilo se mi vmáčknout rezervaci do nabitého rozvrhu –“ Jo letmo pohlédne na své chytré hodinky, „za půl hodiny.“

„A co takhle vybalit?“

„Myslela jsem, že se všichni nebudete moct dočkat, až se dostanete na vodu.“

Maya přikývne, nehne ani brvou.

Když člun pár minut poté zastaví, Jo je první na břehu.

Otočí se, prudce natáhne ruku k Haně. „Omlouvám se za to, co jsem předtím říkala, jak jsem se ptala, jestli jsi oukej,“ mumlá a pomáhá jí na molo. „Já jen chci, aby tohle probíhalo dobře…“

Pátrá v Hanině tváři po reakci a v jejím výrazu je patrná zranitelnost. Jo tohle obyčejně nedělá – neukazuje své pocity, natož aby se omlouvala – a Hana začíná pochybovat o své předchozí domněnce ohledně dopisu, který našla. Možná to opravdu byla jen omluva, že nestála vedle ní. Nic víc.

Ale pak se Jo zavěsí do její paže a Hana bezděky ztuhne.

Měla vědět, že si musí stále dávat pozor.

6

Elin se bez nadšení nimrá ve zbývajícím kousku grilovaného kuřete, pak talíř odstrčí. Přestože jsou dveře na terasu restaurace otevřené, vzduch se tu ani nepohne a prostor je plný lidí, čímž vedro ještě víc sílí. U baru se tísní tři nebo čtyři velké skupiny, zbytek se přesunul do části k sezení.

Will jí stiskne ruku a Elin se usměje. Se sladkokyselou příchutí vína na jazyku se cítí jako na jejich prvních schůzkách – rituál a radostná nálada při společné návštěvě restaurace; vybírání nápojů a jídla, přihlížející lidé.

„Pozor, ptáček ohniváček.“ Will pokyne hlavou ke dveřím v zadní části restaurace.

Elin sleduje jeho pohled. Po pláži si to vykračuje šedesátník v přiléhavých zelených plavkách. To je její a Willův letní žertík jen pro zasvěcené. Stali se znalci: podle zářezu plavek na zadku, výšky pasu, barvy a průhlednosti známkují velikost mužovy skryté chlouby od jedné do deseti.

„Kolik myslíš? Devět?“

„Kdepak… sedm,“ odpoví Elin s kamennou tváří. „Klíčové oblasti mají krytí.“

Will se zachechtá, ale už chvilku poté vycítí Elin z jeho výrazu napětí. „Teď vážněji, chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

Elin zvedne sklenici s vínem. „To zní zlověstně.“

„Ani ne. Chtěl jsem ti ukázat tohle.“ Sáhne pro mobil, displej otočí k ní. „Zpráva od Farrah. Prej se tenhle týden nemůže sejít. Má spoustu práce.“

Farrah, Willova starší sestra, pracuje v LUMEN jako manažerka. Pořád se do všeho motá – Elin to vždycky připadalo poněkud divné, až nebezpečně dotěrné, ale co, je to Willova sestra. Neustálé telefonáty a textovky.

„No a? Už jsi říkal, že tahle sezona je hektická.“

„Já vím, ale Farrah se poslední dobou chová divně. Jako by to ani nebyla ona. Máma a táta říkali, že vypadala jako duchem nepřítomná, když se u nich před týdnem zastavila. Já jsem se jí na to ptal, ale víš, jaká je. Nikdy nedá najevo nějakou slabost.“

Taková je celá vaše rodina, připomene mu v duchu Elin. Třebaže stavějí na odiv svou otevřenost – rodinná setkání, důvěrné rozhovory při obědě –, Elin časem poznala, že ta otevřenost je selektivní. Usilovně se snaží neodhalit nic, co by je dostalo do nevýhody.